Petra Neomillnerová

Zaklínačka

LOTA

Copyright © 2014 Petra Neomillnerová

ISBN 978-80-7486-057-7 (ePub)

ISBN 978-80-7486-058-4 (mobi)

ISBN 978-80-7486-059-1 (PDF)

Obsah

Úvod k příběhům, které se nestaly… a přece k nim dochází

Temná záležitost

Noční lovy

Vlasy jak tráva

Mlynářčina náruč

Kronerčin kluk

Půl krve

Stříbro je, když…

Zmetek z temnot

Otec rodiny

Petra Neomillnerová (*1970)

Úvod k příběhům, které se nestaly… a přece k nim dochází

„Bylo tu však něco těžkého co drtí

smutek, stesk a úzkost z života i smrti“

Vítězslav Nezval: Edison

Obecné mínění posouvá fantasy do říše vyprávěnek. Autoři prý tahají z klobouku draky, elfy, čaroděje, trpaslíky, barbary a vůbec všelijakou podezřelou havěť, aby rozptýlili čtenáře. Hrají si s kouzly a souboji, do toho přihodí hrst bitev, alespoň jednu krasavici v ohrožení, naivní nebo třeskutě oduševnělé dialogy. „Když se píše o upírech, pobitých zombiích a magických artefaktech, nikdo to nemůže brát vážně!“ To se totiž v životě nestává.

Ale stává se, že se bojíme: třeba havárie, nevěry, nemoci nebo exekuce. Usilujeme o lásku, volnost, bankovní konto, úspěch. Můžeme se ošklivě pohádat, narazit na šikanu, ocitnout se sami bez pomoci a přátel. Nikdo z nás se nevyhne bolesti, i kdyby k tomu došlo jedinkrát za celá léta. Ani otrlý scenárista televizních seriálů si nevymyslí tak krkolomné a tragické zápletky, jaké dokáže stvořit realita.

Nejsou to moderní technologie, demokratické zřízení a blahobytný styl vyspělé civilizace, co tvoří podstatu lidské existence, ale pradávné vztahy a emoce – utrpení a touha, krutost a soucit, hrůza a naděje. Pokud je spisovatel dokáže svým uměním uvěřitelně zachytit, dotkl se podstaty skutečného života. Když postavy na stránkách knihy ožijí a dýchají, nezáleží na tom, jestli jejich tvůrce píše o podnikatelce středního věku, mladistvém narkomanovi, o vlkodlaku nebo víle.

Zdálo by se, že stačí prostřednictvím vypjatých akčních scén, propracovaných šarvátek, břitkého dialogu a drastických popisů vybudovat svět bez iluzí, zato s odvrácenou tváří: tvrdý a těžko předvídatelný, tak jak se s ním často střetáváme. Jenže naturalistické zobrazení, kterému by scházela jiskra skutečného prožitku, by nebylo o mnoho lepší než idealistická selanka; možná jen zábavnější.

Zázrak věrohodnosti znamená přitáhnout čtenáře pomocí pouhých slov do středu dění a přinutit ho, aby s rozporuplnými hrdiny prožíval jejich osudy. Na rozdíl od početných románových figur ze snazšího, více pohodového břehu fantasy (bez ohledu na litry prolité krve nebo temnotemné konce) tu pocítíme palčivý záchvěv, který provází nás samotné v hraničních situacích.

Petra Neomillnerová se odvážila ve svém díle jít až na dřeň reality, pro tentokrát oblečené v neurčitě středověké období. Používá nelítostné konfrontace, impulzivní střety, sex bez líbivých servítků, hořkou tělesnost, zranitelnost a prohry hrdinů… jejich houževnatost a paličatou vnitřní sílu, která je znovu a znovu tahá z krvavého marastu.

K dobrodružným atributům, na nichž jsou zručně stavěny napínavé pasáže, přibyla lidskost, tesknota a především neokázalý, ale hluboký soucit se slabými, s ubožáky a ztracenci lidské komunity – v žánru fantasy jde o neobvyklý, o to působivější aspekt.

Živelné, drsné a přitom živoucí prvky, které před několika lety ozvláštnily knižní prvotinu Petry Neomillnerové „Vlastní krev“, nejvýrazněji zaznívají v syrově laděných příbězích zaklínačky Loty.

Tři z povídek v této sbírce byly knižně publikovány dříve: „Zmetek z temnot“ v antologii „Legie nesmrtelných“, „Stříbro je, když“ a „Mlynářčina náruč“ v autorském výboru „Hry na bolest“. Tady působivě dotvářejí Lotinu sudbu… a její literární podobu silné, samostatné, sebevědomé hrdinky navzdory všem mizériím a sporným revoltám. Jen ti, kteří si v prvním vyprávění o Lotě „Psí zima“ oblíbili zabijáckého upíra Enna, budou muset počkat na další svazek.

Není to četba pro ty, kteří odcházejí z kina v okamžiku, kdy někdo na plátně zakleje, zasouloží si nebo na někoho vyrazí pěstí. Ale – krom velmi funkční magie zrozené z přírodních kořenů a bytostí, které za starých časů brali všichni vážně – tu nenajdete nic, co by neexistovalo na naší reálné Zemi, dokonce v naší společnosti. Snad jen vůle bojovat a existovat je ve světě zaklínačky Loty mocnější než dnes…

„Bylo tu však něco krásného co drtí

odvaha a radost z života i smrti…“

Františka Vrbenská

Temná záležitost

Vysoký muž naposledy máchl sekerou, polínko se rozlétlo a kusy dřeva dopadly na ušlapaný sníh.

„Odnes to do dřevníku, Loty.“

Rozcuchané děcko, které ho až dosud pozorovalo při práci, se ušklíblo.

„Už jsem unavená, Volmare.“

„Já jsem unavenej, děvče, tys jen koukala. Maž.“

Děvčátko, které vypadalo nejvýš na devět let, stáhlo koutky jako vlče, které se chystá kousnout, ale pak se s nechutí sklonilo k třískám.

„Příště radši pomůžu Justovi v kuchyni,“ kápě od krátkého pláštíku padla Lotě přes hlavu a dívka ji netrpělivě střásla stranou, „je tam teplo a nic po mně nechce.“

„Aby bylo teplo a aby Just mohl vařit, musí někdo udělat dřevo,“ Volmar byl na své sebeovládání pyšný. Pravda, ve Škole bylo hodně žáků a většinu z nich už by zaklínač dávno přetáhl klackem, ale pro tohle děcko měl slabost. Hubatá holka s nepořádně zapleteným copem, ostrým nosem a špičatýma ušima byla pod jeho ochranou. Jeho nůž přeřízl pupeční šňůru, to on ji po porodu držel v náručí…

V hloubi staré pevnosti někdo zabušil na ochraptělý zvonec.

„Večeře,“ Lota hodila polínka do sněhu a vyrazila vyšlapanou cestičkou mezi kolnami směrem k hlavní budově.

„Seber to, ale fofrem,“ křikl za ní zaklínač. Jsou věci, jako je náklonnost, bezmála láska, a pak zas jiné, jako například nechat ze sebe dělat vola.

„Seber to, ale fofrem,“ odsekával Volmar slova, když vlekl vzpírající se děcko zpátky k špalku, a každé ze slov doprovodil důrazným štulcem. „Okamžitě.“

V Lotiných očích se zablesklo. „Nech mě bejt, nech mě bejt, ty špinavej, hnusnej…“ Malé pěsti zabušily do Volmarových žeber a jedna z ran našla i starou zlomeninu.

„Tohle si dovolovat nebudeš, spratku,“ facka odhodila děvče do sněhu, do pobledlé tváře se vpila rudá skvrna a z nosu se Lotě spustila krev.

„Hnusáku,“ děcko se spěšně odkulilo z Volmarova dosahu a sebralo z hranice jedno z polen. „Jestli na mě ještě sáhneš, tak…“

„Tak co?“ Pevná ruka Lotě ovinula krk.

„Co tu vyvádíte, Volmare? Zas jančí?“ Žena, oblečená v přiléhavé kožešinové kazajce, bez námahy vykroutila děvčeti poleno z ruky.

„Jo.“

„Já ti to říkala, my všichni, ale tys holt neposlouchal, tak trp. A ty plav,“ zatřepala dítětem. „Ještě jednou tě uslyším, jak na Volmara držkuješ, a seřežu tě, že budeš měsíc modrá. Mazej jíst.“

Holčička je naposled přehlédla divokým pohledem a pak se kolem nich prosmýkla za dřevník.

„Přeroste ti přes hlavu, bratře,“ zabodla zaklínačka Volmarovi prst do hrudi.

„Ale ne, Burgo,“ muž v rozpacích zasekl sekeru do špalku a objal ženu kolem pasu. „Je to malá holka, takys byla taková.“

„Takováhle ne, Volmare,“ zavrtěla žena hlavou. „Tohle si její máma uhnala s tím…“ významně se dotkla ucha.

„Je to jen děcko,“ štípl ji zaklínač do zadku. „Jen děcko, Burgo, ať už ho uplet kdokoli.“

„Aby ses jednou nedivil.“

+ + +

Ne, nebudu se divit. Vlastně se nesmím divit, až Lota udělá něco, co nebude jen obyčejné uličnictví, něco, co smrdí nocí – a krchovem. S takovou jsem ji dal Škole, s takovou jsem ji představil mistrům a konečně, všichni jsme věděli, koho pouštíme dovnitř. Po pravdě řečeno, málo našich žáků má oslnivý původ, ale takovým jako Lota se hned tak někdo chlubit nemůže.

+ + +

Viděl jsem tu ženskou, hned jak jsem vstoupil do hospody, a dvakrát jsem se podíval jen proto, že jsem si hleděl ukrátit čas před zábavou na hřbitově. Nakláněla se nad vozku, halenu na prsou rozhalenou a sukni vykasanou až pod zadek. To se nevídá ani v zájezdních putykách, jako je tahle. Obrátila ke mně hlavu a já pochopil. Oči měla potažené mázdrou, která svědčila o tom, že si pod jazyk sype to nejhorší svinstvo, co se dá od potulných alchymistů koupit. O tohle zájem nemám, s vysněženýma jsou vždycky potíže. Vklouznul jsem za stůl a přemýšlel o lecčems, když přistála na podlaze vedle mě.

„Ten čůrák,“ vzlykla a zvedla se na kolena. Nedojalo mě to. Dalo se čekat, že jí někdo dřív nebo později jednu vrazí.

„Zabiju ho.“ No jo, to taky říkávají, poměrně často dokonce i mně. Jenže tahle to myslela vážně. Nůž, který vytáhla zpod sukně, nebyl ani tupý, ani krátký. Její pohyby byly dost zběhlé na to, aby vozku rozpárala jako jehně. Je pravda, že mě neplatí, abych řešil bitky poběhlic a jejich zákazníků, ale chytil jsem ji kolem pasu a nůž jí sebral. Ne, nesešlo mi na životě vozky, ale nemám rád, když pak popravují ženské. Ingolfovi to nevadí, mně jo. Připadá mi to jako zbytečné plýtvání.

„Co blbneš?“ Uhodil jsem ji jen tolik, aby se probrala.

„Neser se do toho.“ Nezastavilo ji to. Byla tak mimo, že ránu ani nevnímala. Vozka za mými zády cosi pokřikoval, ale neposlouchal jsem ho. Táhl jsem vřískající poběhlici ven. Nějaká kaluž se najde vždycky.

Ze strouhy vylezla už trochu zkrotlá.

„Proč jsi mě tam hodil?“

„Aby tě nepověsili, poupě.“ Jako květ zrovna nevypadala, ale i tak byla proti mně mladá. Hodně mladá, ostatně jako každá.

„Pitomče,“ vyprskla, „teď je všechno pryč.“

„Co všechno?“ utřel jsem jí prstem z tváře kus bláta.

„Smážo,“ vzlykla najednou zlomeně. „Není snadný to sehnat, a teď je pryč.“

Neříkal jsem jí, že pořádné „smážo“ by nevyprchalo ani po koupeli v studené vodě, nemělo to smysl. Brečela. Brečela, možná proto, že držet opilým chlapům střízlivá je o hodně těžší než se do tuha naládovat sajrajtem, který jí pomalu rozleptá jazyk i mozek, ale bídu kurvení v bídné knajpě k ní pustí jen zčásti.

„Nechceš se najíst?“

„Jako abych ti to udělala pusou?“ zvedla znechuceně hlavu.

„Ne, aby ses nažrala, holka. Možná že si myslíš, že když do sebe sypeš svinstvo, stačí tě to udržet při životě, ale tak to není.“

„Aha…“ Vstala a zimomřivě si objala ramena. „Hele, co jsi za ptáka? Máš divný voči.“

„Jsem zaklínač.“

„Jo?“ Bez zájmu gestem naznačila podříznutí. „A co děláš v týhle díře?“

„Lovím ghúly.“ Neobtěžoval jsem se s lhaním, téhle je to jedno. Všechno je jí jedno, když na to přijde.

„Co je to za sajrajt?“

„Pojď.“

V hospodě bylo teplo a koneckonců to tam ani moc nesmrdělo. Víc si našinec beztak přát nemůže.

~

„Hele, chceš se mnou do postele?“

Vyhlédl jsem oknem ven. Do tmy ještě zbývala spousta času a tahle zábava není o nic horší než jiná.

„Proč ne. Kolik za to?“

Sedla si mi na klín a poprvé za celou dobu vypadala trochu zaujatě. Cítil jsem její studenou mokrou ruku v poklopci.

„Hele, slyšela jsem, že vy taky něco máte,“ zasyčela a pokusila se mi nacpat jazyk za zuby. Smetl jsem ji z klína.

„To máme, holčičko. Zabilo by tě to.“

„Aspoň ochutnat,“ sklouzla pod stůl a začala dělat to, co děvky obvykle dělávají. Za vlasy jsem ji vytáhl ven.

„Ne.“

Zuby jí zacvakaly o sebe a mně došlo, že se blíží záchvat. Střízlivěla a měla z toho smrtelný strach.

„Pojď na cimru,“ zavrčel jsem a zvedl ji v náručí. „Nebude to pěkný a každej to vidět nemusí.“

+ + +

Nebylo to pěkný. Viděl jsem lidi v téhle klepačce už mockrát, doma ve Škole, a u ní to nebylo jiné. Zvracela, ruce se jí třásly a pot z ní jen lil.

„Svlíkni se.“

„Já teďka s tebou nemůžu…“ kvílela.

„Vím, že nemůžeš, jen se svlíkni.“

Poslušně si přetáhla blůzu přes hlavu a pak se vymotala z mokré sukně, která se jí lepila ke stehnům. Díval jsem se, proč taky ne. Tohle nebude zadarmo. Civěl jsem, protože to, co jsem viděl, nebyla venkovská holka. Ano, měla už modřiny a šrámy, ale pořád ještě si zachovala bílou kůži holky, která vyrostla v bohatém domě.

„Jak se jmenuješ?“

„Co je ti po tom?“ Z ničeho nic si přikryla rukama klín, jako by jí jméno připomnělo zapomenuté poučky ohledně slušného chování.

„Nic,“ vstal jsem a hodil na stůl stříbrňák, „nic s tebou nebude, mluvit taky nechceš, co bych tu dělal. A za prachy si kup jídlo a ne sypání.“

Zaječela a objala mi kolena. „Nechoď pryč.“

Měl jsem dvě možnosti: buď ji nakopnout, nebo si sednout, protože mě držela zatraceně pevně. Přestalo se mi to líbit. Na hřbitově mě čeká smečka ghúlů a tady… nakonec z ní nejspíš vypadne nějaká bajka. Už jsem si dovedl představit, jaká. Když se slušná holka spustí, je to horší, než když se kurevského řemesla přidrží děvče, které v tom vychovali. Když se holka z dobré rodiny dostane na cestu a do zájezdních hospod, chová se hůř a hůř dopadne. Jako tahle.

„Jak se jmenuješ?“ zopakoval jsem a odhodil jí mokré prameny hnědých vlasů z tváře.

„Thekla.“ Vyslovila to jako zaklínadlo, které by ji v tu ránu mělo přenést někam jinam.

„To není jméno z chalupy.“

„Nejsem z chalupy,“ odsekla.

„To vidím. Odkud jsi?“ Nejsem žádnej dobrodinec chudých psů a děvek, ale někdy člověk může pomoci.

„Dáš mi ten prach, když ti to řeknu?“

Tohle zjevně nebyl případ, kdy by má pomoc byla co platná.

„Něco ti dám.“ Přece jen vypadala nejlíp ze všech poběhlic, které jsem letos potkal.

Netečně si utřela tvář sukní a nahá vlezla do postele, kde si přitáhla houni až k bradě. Přiměla ji k tomu spíš zimnice než cudnost.

„Otěhotněla jsem,“ řekla.

„Co?“

„Otěhotněla. Prostě mě zbouchnul.“

Uvelebil jsem se na pelesti, u takových jako ona není možné čekat, že příběh dají dohromady na první pokus.

„Kdo?“

„Můj učitel hudby. Šoupli mě do školy, chápeš?“

Chápal jsem to až moc dobře. Do škol u božišť rodina většinou nedá holky, které ještě mají šanci se vdát. Thekla určitě nebyla ošklivá, takže to byl ten druhý případ.

„Nebylas panna, co?“

Netrpělivě mávne rukou. „No nebyla. Vyhodili mě.“

„Z té školy?“ ztratil jsem nit.

„Ze školy taky, ale pak z domova. Přitom se dítě nenarodilo…“

Přicházel jsem tomu na kloub. Děvče, které si ve škole užene dítě s učitelem (a to v těchhle školách žádný mladý neučí) a pak jde na potrat, už nemá pro rodinu žádnou cenu. Pro školu ostatně taky ne, nejspíš museli Thekliným rodičům ještě platit odškodné. Odplivl jsem si. U nás na nic takového nehrajeme, jenže k nám taky „pokažené“ holky nikdo nevozí.

„A kdyby ses teď vrátila domů, neotevřeli by?“

Řešení by to bylo, pomyslel jsem si.

„Blázníš?“ Odhodila přikrývku a vyřítila se proti mně, jako by mi chtěla zajet prsty do očí. „Nešla bych tam.“

„Proč?“

Vzdorně stáhla rty. „Nesnáším je. Otec líhá s děvkama a moje máma mlčí a píchá.“

„No vidíš, nemají si co vyčítat.“

„Vyšívá, vole,“ usadila mě s hrubostí někoho, kdo chodí s kočími.

„Aha.“

„Mrdám na ně.“ Roztřásla se a já jsem si znovu prohlédl její kůži. Už ztrácela lesk a bude stačit rok, aby Thekla pohasla úplně. Holky do placu pozbývají cenu rychle.

„Tak dáš mi ten prach?“ vyjekla na mě.

Váhal jsem. Nesmí se to a navíc ji to mohlo zabít, jenže venku se rychle smrákalo. Když jí to nedám, nebude schopná ani roztáhnout nohy, ani sejít dolů, ani… Bude se tu svíjet a blít tak dlouho, dokud nevystřízliví.

Sáhl jsem do váčku a vyndal fiolu s nažloutlým prachem. Tlumí to bolest a pro člověka bude silný až dost.

„Dám ti tohle.“

Olízla si rty. „Celý?“

„Jo. Je to lepší než to svinstvo, co mlsáš.“ Zatřepal jsem jí lahvičkou před obličejem a díval se, jak září, jak se natřásá, pozoroval jsem její jazyk, který vystřeloval z úst jako hadí. V posteli odvede svou práci a o nic víc mi, popravdě, jít ani nemůže. Tolik času zas nemám a zálohu na ghúly jsem už úspěšně projedl.

„Na co čekáme?“ Stisknul jsem jí stehno a čekal, až se uvelebí na posteli. Natáhla ke mně ruku.

„Nejdřív tu flaštičku.“

Upustil jsem jí fiolu do dlaně a díval se, jak zbožně šňupe. Pak roztáhla nohy. Ušklíbl jsem se.

„Takhle ne. Jestli to sypání chceš, budeš se muset snažit mnohem víc.“

~

Když jsem pak odcházel, usínala. Uměla se snažit víc, než to člověk čeká od holky z nálevny, a možná v sobě měla i něco, k čemu by stálo za to se dostat blíž, ale na kraji Frainu byl hřbitov, ze kterého lezlo něco, co by mělo spíš ležet, a tak jsem nemohl zůstat ležet ani já.

+ + +

Hřbitov byl tak malý, že jsem ho snadno přehlédl, tím spíš mě udivilo, že hostí tolik ghúlů. Navíc ve Frainu nesídlil žádný čaroděj, mastičkář ani kdokoli jiný, kdo by uměl tahat mrtvé z hrobů. Boty mi vlhly, nic se nedělo a půlnoc už dávno minula.

„Někdo se ožral a spletl si ghúla se sousedem,“ usoudil jsem a zachumlal se do kazajky. Potom to začalo.

Slyšet, jak se odsouvá náhrobní kámen, není nic příjemného. Hřbitov se naplnil skřípotem a já s údivem sledoval, jak se z hrobů dere jeden mrtvý za druhým. Nebyl to pěkný pohled. Ne že bych si potrpěl na upíry, ale ghúlové jsou mnohem horší. Těmhle z lidské podoby ani podstaty nezbylo nic. Lišili se jen výškou, jinak vypadali stejně. Ozubený otvor už neměl nic společného s tím, čím lidé obvykle jedí, mluví a vykonávají spoustu jiných, někdy i velmi zábavných činností. Zimnice mi stáhla břicho, když jsem si vzpomněl na Theklu. Ta svou pusu používat rozhodně uměla. Jeden z ghúlů se na mě zadíval nevidoucíma očima. Možná byl za živa sklepnicí, klidně mohl být, nepozná se to. Větřil. Nevěděli o mně, ale mohlo jich být kolem dvaceti. Trochu moc. Vlastně hodně moc. Trousili se k bráně hřbitova překvapivě cílevědomě na bytosti, kterým už červi dávno spořádali mozek. Pak se sešikovali a vyrazili.

~

Šel jsem za nimi, co taky jiného. Chlad se mi dral pod šaty a dlaně jsem měl vlhké potem. Dávku havrana jsem šňupnul moc brzo, na hřbitově tvrdnul moc dlouho a ghúlové se rozhodně nechovali tak, jak se sluší a patří. Klusali mokřadem za humny a já se táhl v uctivé vzdálenosti za nimi. Chvilku nám ten pochod zabral a pak jsem si s překvapením všiml, že jsem zpátky u hospody. Viděl jsem oprýskanou zadní stěnu stavení a už jsem se nedivil ochotě hostinského nechat mě přespat zadarmo. Ghúlové si posedali do strouhy i na nízkou muldu za domem a čekali. Ukázněně a ostražitě, tak, jak by je to nemělo ani napadnout. Čekal jsem taky, možná ani ne tak na kořist jako oni, ale na toho, kdo je zavolal. Poslouchal jsem jejich neartikulované žvatlání a žaludek se mi svíjel. Jít z hospody zadem byl tady ve Frainu zatraceně nebezpečný špás a místní o tom museli vědět. Zašklebil jsem se. Věděli a mlčeli, smečka hladových ghúlů ve městě jednomu nepřidá a co jim bylo do přespolních. Něco přece jen, usoudil jsem spravedlivě, jinak by mě nezvali. Něco přece.

~

Tiskl jsem se ke kmeni stromu a rozvažoval, co udělám s takovou spoustou zubatců, když se zpoza rohu hospody vypotácel jeden z vozků.

No co, jednomu se nechce, ale musí. Na hřbet ruky jsem si nasypal ještě trochu havrana a připravil se.

Vyrazil jsem zčerstva, ale když jsem se dostal až k chumlu kostnatých údů a vysedlých páteří, došlo mi, že pro vozku pořád příliš pomalu. Neměl už hlavu a ghúlové mu z břicha pilně soukali střeva. Couvnul jsem. Jeden vozka je nenasytí a pak přijdu na řadu já. Nepotěšilo mě to. Bylo jich hodně a do rána ještě daleko. Jeden z nich obrátil hlavu a podíval se na mě nevidoucíma očima, pak udělal pár potácivých kroků a skočil. Neminul, kupodivu, a to mi připomnělo, že jsem v průseru. Ve velkém, tučném, páchnoucím průseru. Vrazil jsem mu stříbrný meč do slabin a on po mně stekl. Žaludek se mi po těch letech už nezvedá, ale stejně jsem odplivl kyselé sliny. Na víc jsem neměl čas. Přišli další, tiší, ale vytrvalí. Ghúlům nevadí, když zabijete jejich parťáky, nevadí jim nic. Jejich ruce byly všude a příšerně smrděly. Všechno kolem smrdělo. Setřásl jsem cosi, co se zahryzlo do mého lokte, a naslepo jsem sekl mečem do masy těl. Dá se o něčem, co je bezpochyby mrtvé, říct, že to umřelo, chcíplo, pošlo? Prostě padali, jenže ne dost rychle. Se svítáním zmizí, ale to už nebudu stát na nohách, pomyslel jsem si. A jestli mě nestačej sežrat, pojdu na otravu krve. Teče to ze mě všude. Trhnul jsem namáhavě hlavou. Kazajka je na rameni rozervaná a něco se tam bělá. Že by kloub? Odkopnul jsem dalšího z útočníků a přehmátl po meči. Klouzal, pomazaný krví a kdejakým svinstvem. Havran mě ještě nesl v zobáku, ale pocit, že se deru hustým mlázím, mě neopouštěl. Byli všude kolem mě, drápy mi trhaly obličej, tlamy hledaly břicho, kdosi mi visel na zádech. Kurevsky vytrvalá parta, pomyslel jsem si, a pak mi noha ujela po něčem, co klidně mohl být otevřený břich.

Najednou mě přestali rvát, něco je upoutalo, snad křik. Zvednout se ze země dřív, než se vrátí, řval kdosi ve mně, ale šlo to ztuha. Schytal jsem to. Takhle se ghúlové obvykle nechovají, ale člověk se nemá spoléhat na to, že bude vše jako obvykle. Zvedl jsem se na kolena a strnul jsem. Ghúlové teď běsnili u zdi lemující hostinec a z okna se vykláněla Thekla a ječela tak, jak to ženské umí. Ne snad ze strachu o mě, pohled na humna by donutil ječet leckoho.

Rozhlédl jsem se. Zbývalo jich jen šest. Ještě šest, opravil jsem se. Byl jsem schopen stát, a to bylo tak všechno. Nezvládnu je, napadlo mě, Thekla je za chvíli přestane bavit a já tu pojdu. Pomalu se obraceli zpátky, nestvůrní jako strašáci nakreslení neumělou rukou děcka. Ke zdi nebylo daleko a já neměl porušené šlachy. Zatím. Rozhodl jsem se využít toho „zatím“ a přinutil jsem se rozběhnout. Zrychlili taky. Potáceli se proti mně beze strachu. Strach je pro takové příliš složitá emoce. Luxus. Záviděl jsem jim. Srazil jsem stranou jednoho z menších a pokusil se vymrštit za zeď. Pokusil je správné slovo, stimulant přestával působit a já už věděl, že mi krev, která se vsákla do země a do hadrů těch potvor, zatraceně chybí. Hmatal jsem necitlivýma, dobitýma rukama po drolící se zdi. Chytit se a vytáhnout, nebo mi sežerou prdel. Vytáhnout se a přežít. Kostnaté prsty se mi zaryly do lýtka. Konečně jsem prsty našel hranu a svaly se stáhly už spíš křečí, ale byl jsem nahoře. Pode mnou ghúlové trhali mou botu, ale to už mi bylo jedno. Přepadl jsem na druhou stranu a usnul jsem.

+ + +

„Mistře, slyšíš mě?“ Otevřel jsem oči. Nade mnou se skláněla vrásčitá ženská a v ruce držela hrnek s něčím, co páchlo jako morový bolák.

„Slyším,“ přihlásil jsem se k životu v hrůze, že se mi to pokusí nalít do krku.

„Konečně.“

Pokusil jsem se postavit, ale kupodivu to nešlo a podlaha se přibližovala zatraceně rychle. Babice mě chytla za rameno, bolest vystřelila až k páteři a já se sebral.

„Co je dneska za den?“ Svinská bolest mně kroutila údy, ale aspoň se mi už nechtělo spát.

„Sobota, mistře. Spals dlouho.“

„To vidím.“ Všiml jsem si, že mám na sobě jen košili. Bába se ušklíbla.

„Šaty jsem musela rozřezat, přes rány šly špatně dolů.“

Stehno kdosi zašil tak, jak to šlo. Neuměle. Jizva bude ošklivá, ale co na tom.

„Hodně se to rozchlípilo,“ kývla na mě ženská a obrátila se ke dveřím.

„Počkej,“ zadržel jsem ji. „Kde mám věci?“

„Pod postelí,“ zrozpačitěla. „Hledala jsem v tvé brašně něco, co berete na rány. Máte různý koření, ne?“

„To máme,“ připustil jsem s podezřením.

„Zkusila jsem skoro všechny,“ přiznala rozpačitě. „Neprobíral ses, mistře.“

Sáhl jsem pod postel, vytáhl brašnu a s hrůzou zkontroloval fioly. Byly prázdné. Roztřásly se mi nohy.

„Kdys to do mě nalila?“

Couvla. Nejspíš si všimla, jak jsem zezelenal. „Včera ráno. Řval jsi, rány ti začaly znova krvácet… Je to špatně?“

Znovu jsem si prohlédl rány. „Tos šila ty?“

„Jo.“ To už brala za kliku. „Líp to neumím.“

„To nic.“ Únavou a bolestí bych brečel. „Jen až tu příště půjde k zemi nějakej zaklínač, tak už mu to všechno pít nedávej. Je velká pravděpodobnost, že by ho ta péče mohla zabít.“

Vyběhla ze dveří tak rychle, jako by byla z naší branže.

+ + +

„Proč jste mi neřekli, že se ti ghúlové stahujou za hospodu?“

Přibelhal jsem se o holi dolů a přitáhl putykáře ke stolu.

„Obchodu to nedělá dobře,“ ošil se. „Mohlo by to vypadat, že se tu dějou divný věci.“

„Málem mě kvůli tomu dostali,“ zachrapěl jsem a potlačil touhu ho praštit. „Ale není to hospodou. Je to tím vrškem za ní. Co to je? Stará mohyla?“

„Baba bude vědět,“ vyklouzl od stolu, rád, že je ode mne pryč. „Vizo, mistr chce s tebou mluvit.“

Viza zjevně nestála o další rozhovor, protože se neobjevila, zato dorazil starosta a bodře mě poplácal po rameni. Dalo mi dost práce ho nezabít.

„Tak co, mistře zaklínači, potvory bradou vzhůru a ty jako rybka, co?“

„Leklá,“ zmírnil jsem jeho nadšení. „Co je pod tím vrškem za hospodou?“

Znejistí. „Pod vrškem? Baba bude…“

„Já vím, vědět. Takže ty, starosta, nevíš nic? Váš rod není odsud?“

Ošil se. „To víš, že je. Přespolní by starostou nebyl, to dá rozum, ne?“ Zdaleka už nevypadal tak křepče jako před chvílí. „Děda říkal cosi o tom, že tady dříve býval zámek a že jeho bába si ještě hrávala v rozvalinách, ale to víš, staří toho namelou.“

„Něco tam je,“ napil jsem se piva a žaludek mi teď běhá nahoru a dolů, „něco tam je a budí to ty mrtvé. Ty,“ kývl jsem na hostinského, „hosti se tu museli ztrácet, ne?“

„To jo,“ pokrčil rameny, „proto se taky platí předem.“

Zavřel jsem oči, částečně proto, že se mi zas udělalo zle, a taky proto, abych napočítal do deseti. Zlaté pravidlo našich zákazníků je držet hubu a čekat, jak to dopadne. Většinou to dopadá špatně pro zaklínače.

„Tak proč jste si mě najali?“

Starosta po mně hodil pohledem nevinným jako oči volka. „Když jde člověk nametenej domů, je snadný zabloudit, a potom… zhoršovalo se to.“

Jsem placený za to, abych se snažil věci vyřešit. Usrkl jsem zvětralého piva.

„Odkdy?“

„No, tak půl roku to bude. Co se tu objevily ty poběhlice.“

Někde dole v žaludku mě začal tlačit šutr. „Poběhlice? Když o tom tak mluvíme, kde je Thekla?“

Hostinský se oplzle zašklebil. „Jo, všiml jsem si, žes jí dal lekci, mistře. A asi pořádnou, druhej den ráno se spakovala a přitřela se k někomu na vůz. To víš, pro děvče to není těžký.“

Udělal chlípný posunek jazykem.

„Zachránila mi tím ječením krk,“ zavrčel jsem. „Tys tu těch holek měl víc?“

Pokrčil rameny. „Tři. Nejdřív jsem myslel, že budou obsluhovat. Vozkové jsou rádi, když se kolem nich motá sukně, ale kradly. Tak jsem je vyhnal nahoru a musely za tu cimru platit. Zmizely postupně všechny,“ zaškaredil se. „Práce jim smrdí.“

Nebo si vyšly na humna, pomyslel jsem si, ale na nos jsem mu to nevěšel. Možná vím o magii houby, ale nekromanta poznám. Hospodský na něj nevypadal.

„Musíme na hřbitov,“ potěšil jsem starostu. „Vytahat ghúly a spálit je ve dne. Nejsem teď na tom tak, abych je pobil.“

„Ale dohoda zněla…“

„Zněla, že vám od ghúlů pomůžu, a to taky dělám. Zabil jsem jich dost, moc na jeden malej venkovskej krchov, starosto. Nechtěj, abych znova začal smlouvat o ceně.“

„Nemůžeš…“

„Ale můžu… To, co se tu děje, není v pořádku. Za chvíli vstanou všichni, co tam leží.“

Zmáčkl jsem mu předloktí. „Tvoje máma, tvůj táta, starosto, tvý děti, co umřely, jen co vylezly na svět, ze všech bude to, cos viděl tady za barákem. Chceš to?“

Pobledl. Tohle vždycky zabere. „A co by se jako mělo…?“

„Jednak na hřbitov a kopat,“ naštvaně jsem pohlédl na své odrané dlaně, „jednak za hospodu a taky kopat.“

Hospodského těžký zadek dopadl na lavici, až zasténala.

„Ty víš, co tam leží, mistře?“ zeptal se tiše. Už přestal hrát komedii, už se jen obyčejně bál.

„Vím hovno,“ přiznal jsem upřímně, „ale udělat to musíme.“

„Přes den?“ ujistil se starosta.

„Přes den,“ přisvědčil jsem.

„Pošlu ponocnýho a dva pacholky,“ slíbil mi s úlevou a hospodský pak naplnil sklínky.

Slivovici měl dobrou.

+ + +

Rád se dívám na lidi, když pracují. Pacholci kopali a já jsem pálil. Není nic příjemnýho najít pod náhrobním kamenem s pečlivě vytesaným jménem rodiny jen slepé spící zrůdy, ale tak to chodí. Pacholci byli natolik zabednění, že jim to snad ani nedošlo. Ghúlů bylo dost.

Pach pálícího se zkaženého masa se vznášel nad hřbitovem a nad zdí se občas na okamžik objevila dětská hlava. Stačilo kouknout tím směrem a zas zmizela. V zapadlých vesnicích ještě mají ze zaklínačů respekt.

Večer po téhle neradostné práci jsem zašel ke kopečku za hospodou. Stál jsem tam a třásl se. Medailon se chvěl, vlasy na zátylku se mi ježily a země pod nohama jako by se svíjela. Stará země. Tohle není to nejlepší místo pro vesnici, napadlo mě. Možná to nebylo dobré místo už před stovkami let, kdy se vystěhovali původní nájemníci. Možná budilo nejen ghúly, ale i je.

~

Spal jsem špatně a zdály se mi divoké sny o ženských s rozervanými lůny a tmavookých chlapech. Vzbudil jsem se k ránu mokrý potem, rozlámaný, divně hladový a s jedinou myšlenku. Vypadnout odsud.

+ + +

Na talíři voněla slanina, snad mě tím hospodský uplácel, abych mu nepodřízl krk za ten podraz.

„Kdy odjedeš, mistře?“

Zašklebil jsem se na něj. Všichni jsou rádi, když jsem ze dveří, na to jsem zvyklý.

„Až starostovi chlapi rozkopou tu muldu za tvou putykou. Vstali by zas, ti ze hřbitova. Něco je budí.“

Hospodský si odfrkl.

„Budí. Lidi to taky budí, a co z toho?“

„Takže o tom víš.“

Zadíval se do rohu místnosti. „Co já? Spíš stará. Ta pořád pyskuje, že je to tu prokleté.“

„Prokleté asi těžko, prokletí bych cítil.“

„Jo?“

Přikývl jsem s větší jistotou, než by se slušelo. Ve skutečnosti vím o prokletích psí štěk, ale tohle se mi nezdá.

„Měli jste tu někdy čaroděje?“ Tohle vlastně není naše věc, na prokletí jsou specialisté v jiném cechu, jenže zavolat zaklínače je levnější. A nejlevnější je, když při řešení drobných obecních problémů zhebne, jako bych to neznal.

„No, měli,“ připustil hostinský. „Cosi brblal, nasypal na haldu sůl, vzal si dvě zlatky a byl v prachu.“

„A pomohlo to?“

„Trochu.“

Co čekat za dvě zlatky. Zvedl jsem se ze židle a rány o sobě daly vědět. Ještě že kopou jiní, zaradoval jsem se v duchu a nechal jsem si láhev naplnit slivovicí. Nejsem čaroděj a nic lepšího proti černé magii nemám.

+ + +

„Hloub.“ Přibelhal jsem se blíž k jámě a nahlédl dovnitř. Kopáč se na mě tupě podíval.

„No hloub.“ Poslušně se rozehnal krumpáčem a já jsem nastavil záda jarnímu slunci. Nešlo to moc dobře. Poledne a nic.

„Mor na to, neštovice a tři kokoty v řiti,“ ponocnému práce moc nevoněla.

„Co je?“

„Co by, mistře. Ty se tu nevohejbáš v díře. Radši bych byl v jiný, to mi věř.“

„Já taky.“ Z rány na stehně mi vytékal hnis a cítil jsem, jak směřuje po noze do holínky. Uvelebil jsem se na převrženém starém jednokoláku.

„Nic tu nejni.“

Zase jsem se zvedl. Když rychle něco nenajdou, přestanou kopat, a to bych nerad. Každý krok mě bolel, když jsem se hrabal na vrchol.

„Tak co, mistře?“ Ponocný se drbal v zacuchaných vousech a s nadějí ke mně zvedal oči, „je tam hovno, co? Zapíchnem to a zaplatíš nám jedno.“

„Ne, udělám kouzlo.“

Zkroušeně sklopil hlavu zpátky ke krumpáči. Kouzla ho zjevně nezajímala. Mě taky ne, a proto jsem nepochytil nic z toho osekaného kousku čarodějného vědění, který se nám ve Škole pokoušeli namlátit do hlavy. Jediné, co jsem si z hodin magie odnesl, je přeražený ukazováček, to tenkrát Hilarovi došla trpělivost, ale jinak… Sundal jsem z krku medailon a pověsil si ho na prst. Tohle mě naučila Burga, která taky moc nadání k magii nepobrala. Když jsem byl kluk, hledala tak na mně zlomeniny, kterých naloví každý zaklínačský spratek požehnaně. Kdyby nade mnou svůj medailon táhla dneska, klopýtal by o rány píď za pídí. No nic, odkašlal jsem si, aby to trochu vypadalo, a zakroužil jsem medailonem nad rozrytou hlínou. Zakomíhal se na dlouhém řetízku a pak najednou strnul ve vzduchu. Rychle jsem zatnul pěst, aby mi nesklouzl na zem; vážil najednou snad cent, táhl mi ruku k zemi, jako by se do ní toužil zavrtat. Schoval jsem ho v hrsti a nožem křížem přesekl hroudu na dně.

„Tady to je.“

Pacholek se sakra modrýma očima se poslušně přesunul na naznačené místo. Nedostatek představivosti má svoje výhody, já radši couvl, když poprvé kopnul do hlíny. Nestalo se nic.

+ + +

Nestalo se nic, kopáči s funěním odhazovali hlínu a já klímal na káře. Pěkně blbej začátek sezóny, už teď jsem dobitej jak samice a do podzimu je daleko. Zasnil jsem se a v duchu procházel seznam svých stálých ubytovatelek. S ženskými je potíž, že je na nich každý rok zatraceně vidět tedy, kromě zaklínaček. Těm přibývají místo vrásek jizvy. Právě když jsem si představoval bujnou rozlohu mlékařky Zlaty, vytrhl mě z nemravných představ řev. Křičel ponocný a z ruky mu prýštila krev.

„Co se stalo?“

„Kopnul mě,“ sténal vousatý a vztahoval ke mně ruku. Prostředník na pravačce visel jen na kůži. Vytáhl jsem nůž.

„Už ti k ničemu nebude,“ zavrčel jsem a zbavil ho prstu docela. „Máte někdo ocílku? Musí se to vypálit.“

Oba pacholci na něm klečeli, když jsem mu na ránu tiskl do běla rozžhavený nůž a ponocný sebou házel jako v posledním tažení. Poslal jsem ho pak na kořalku a prst hodil přes plot hospodského prasatům. Co jiného taky?

„Jak se to stalo?“

Pacholci jen pokrčili rameny. Jsou zvyklí nechávat rozhodování na někom jiném a přemýšlení zjevně taky.

„Tak jak?“ nadhodil jsem na zádech meč. Tomu porozumí každý.

„Ten verk mi sjel,“ přiznal se neochotně ten s modrýma očima. „Kopal jsem a uklouzlo mi to.“

Rukou jsem se dotkl místa, kde se krev vsákla do země. Nebylo by to poprvé, co by dole něco žíznivého čekalo na svou příležitost, ale já už jsem z touhy skákat do tmy vyléčený.

„Kopejte dál,“ zavelel jsem a oni poslechli. V duchu jsem starostovi za výběr pacholků blahořečil.

„Něco jsme našli, pane.“

Teď už jsem nespal, takové nervy zas nemám.

„Co?“ Byl jsem na nohách hned, a na to, že mě baba málem celého ušila znova, tak i na vršku dost rychle.

Pacholek mi podal hlínou obalenou sošku ženy zobrazené v pozici, kterou rozhodně nelze nazvat cudnou.

„Todle. Je to nějaká běhna, pane.“

Potěžkal jsem věc v ruce, byla překvapivě lehká, nejspíš dutá. Pacholek na mě prostomyslně civěl a mě napadlo, že někdy může člověka vlastní zabedněnost chránit spolehlivěji než meč a čáry.

„Nejspíš,“ usmál jsem se na něj nejlíp, jak umím, což znamená, že jsem mu věnoval pokroucený škleb. S mým obličejem si člověk moc vyskakovat nemůže. Taky jsem mu daroval pár měďáků na pivo, což ocenil mnohem víc. Díval jsem se za nimi, jak odcházejí, potom jsem s povzdechem popadl krumpáč a vlezl do jámy. Dál už musím sám.

~

Na některé věci není krumpáč ten správný nástroj. Na dně jámy ležely kusy zetleného dřeva a v hlíně se rýsovalo cosi jako zeď. Dům, pokoj, možná ložnice, z nějakého důvodu mě napadaly podivné věci. Snad za to mohla ta plastika rozcapené ženské. Přidřepl jsem si a nožem odrýpával kusy zeminy v místech, kde se ukázalo dřevo. Pak kov zazvonil o kov a já z hlíny opatrně vyhrabal malé klíšťky a cosi, co vypadalo jako lžička. Potom násadu se zbytkem něčeho, co před staletími nejspíš byly chlupy. Zmateně jsem se díval na předměty ve své dlani a teprve po chvíli mi došlo, co to je. Toaletní stolek. Líčidla… Najednou jsem před sebou měl obraz ložnice s malým oltáříkem a toaletkou, v posteli těla. Ztuhle jsem se zády opřel o stěnu výkopu, sevřel v dlani titěrné nářadí krásy a čekal, až se děj v mé hlavě znovu rozběhne. A potom jsem je uviděl. Dlouhé husté vlasy leží na nahých tělech jako pláště. Žena obrátila hlavu a její tvář byla taková, jako ji popisovaly bestiáře ve Škole. Úzká, s výraznými kostmi, očima slepce a ostrými zuby, odhalenými v úsměvu. Byla pěkná, nebo se mně, který nekončí s ženskými pod duchnou tak často, jak by chtěl, alespoň tak zdála. Jedna z Temných, „černá“ elfka, nájemnice opuštěného domu. Skoro násilím jsem sen přerušil a s námahou vylezl ven z výkopu. Slunce mi bilo do zátylku vší silou jarního odpoledne a já za to byl vděčný.

~

Za chvíli jsem byl zas dole. Skoro cokoli, co tu Temní nechali, mohlo být klíčem, který otvírá mrtvým hroby, a může být těžké ho najít. Skoro cokoli, takže jsem si bez větší naděje na úspěch ničil ostří nože hrabáním v hlíně, nadával, vylézal, znova se vracel a znova nadával. Jednou se přišel podívat hospodský, přesvědčený, že jsem se zbláznil a kopu si hrob, pak zas výrostci z městečka, které přilákala zpráva, že jsme v jámě vykopali hroudu zlata. Když se začalo smrákat, vypadli všichni a já konečně našel něco, co mohlo být důležité. Mohlo a taky nemuselo. Ztuhlými prsty jsem ohmatával předmět, který studil, nebo možná pálil, nebo možná… Vylezl jsem z jámy, stáhl si vestu a věci do ní zabalil. Měl jsem toho dost. Měl jsem všeho dost. Ještě jedna noc ve Frainu a pak… Nejraději bych vypadnul už teď, jenže tahle poslední noc je vždycky povinná. Ujistit se, že ghúlové už nechodí. Teprve potom nasednout na koně, tak mě to učili. Dala se do mě zimnice a rozhodně nepolevila, když mi v hospodě řekli, že ponocný už to má za sebou.

Prej otrava, řekla Viza a nepodívala se mi do očí. Nemuselo to nic znamenat, nikdy se mi do očí nedívají, ale tentokrát mi to nepřidalo. Ve vaku mě studila soška roztažené elfky a taky ten velký květ. Tedy, vypadalo to jako květ, květ z lesklého kovu, pokrytý vyrytými symboly. Nelíbilo se mi to. Ani medailonu se to nelíbilo. Tížil mě, jako bych si pověsil na krk kámen a chystal se skočit do náhonu. Večeře smrděla spáleninou a kolem mého stolu prázdno. Polykal jsem kaši jen ztěžka a cesta do schodů se mi zdála příliš dlouhá.

„Nesmíš chrápat,“ okřikl jsem se, „musíš kouknout, jestli nechodí.“

Natáhl jsem se na postel v botách a samozřejmě jsem usnul.

Probudil jsem se uprostřed noci s pocitem, že se na mě někdo dívá. V místnosti nikdo nebyl. Dokonce ani za hospodou, u jámy, nikdo nebyl, alespoň nikdo, kdo by byl vidět. Aspoň že ghúlové už tu netrajdají, pogratuloval jsem si v duchu a pak jsem z košile vybalil sošku. Měsíční světlo jí osvětlovalo klín a soška jakoby ho pohlcovala. Sála ho a bytněla. Pozoroval jsem, jak se hladký lesklý povrch rosí, jako by se žena potila v milostných křečích. Civěl jsem na to jako očarovaný, dlouho, možná až moc dlouho. Oči mě pálily a jazyk dřevěněl, o ostatní částech těla nemluvě. Dokonce jsem měl pocit, že žena pohnula pánví, ale nejspíš to byl jen odlesk měsíce, který jí zahrál na roztažených stehnech. Erekce už byla trochu nepříjemná, zabalil jsem tedy sošku zase do hadrů a vyšel jsem z pokoje. Voda ze studně mrazila na kůži a já byl za to vděčný.

+ + +

„Je tu klid, starosto, zaplať a já vypadnu.“ Tyhle chvíle, kdy zákazníkovi ztuhnou rysy, nemám rád. Odvedl jsem práci, spoustu práce, a teď zbývalo to nejhorší, otevřít obecní kasu.

„Musel jsem zaplatit kopáčům a ten ponocný…“

Vytáhl jsem nůž a začal si čistit nehty. Někdy to pomůže.

„Zůstala po něm vdova,“ pokusil se starosta hrát s kartou soucitu.

„Hm,“ foukl jsem na něj ztvrdlou kůži, okrájenou z palce, „a co já s tím?“

„Viléme, pojď sem.“

Písař, který až doteď okouněl u dveří, horlivě zamával brkem.

„Mám vypsat stvrzenku?“

„Jo a vyplať tady mistru Volmarovi, co jsme si smluvili.“

Starostovi zvuk počítaných mincí lámal srdce.

„Aspoň že ty potvory už tu nejsou.“

Plácl jsem ho po zádech. „Hlavu vzhůru, pantáto, za chvíli už tu nebudu ani já a ve Frainu bude zase pořádek.“

Jen mávl rukou. „Nic ve zlém, mistře, ale mít tu takovejch ghoulů, nebo jak jsi to říkal, víc, tak nebudem mít na daně.“

„Dvakrát do stejnýho místa blesk neuhodí,“ utěšil jsem ho lehkovážně a zvedl se od stolu. „A kdyby přece… stavím se tu na podzim.“

„Rádi tě tu uvidíme,“ podal mi ruku spíš z musu. „Rádi, ale…“

„Ale ještě radši mi uvidíte paty, já vím,“ kývl jsem a shrábl peníze. Upřímně řečeno, prásknu do bot taky spokojeně.

+ + +

„Volmare, srdíčko.“

S ženskými jsem nikdy problém neměl, ale když se na mě vrhne Delie, pokaždé jsem jak zmrzlá košile. Zase jí bylo o něco víc než naposledy, kdy jsem ji viděl, rozbujelé přednosti jsem málem neobjal a její buclaté prsty mi počítaly žebra.

„Jsi hubenej, tuláku,“ přitiskla mi měkké rty na krk.

„Dobrej kohout nikdy není tlustej,“ oplatil jsem jí štípnutím do rozložitého zadku. „Potřebuju od tebe…“

„Vždyť já vím, co potřebuješ, Volmare,“ přitiskla si mou hlavu na prsa, která mi rázem přetekla přes uši.

„Radu,“ zahuhlal jsem jí do navoněného výstřihu. „Delie, potřebuju odbornou radu.“

„Cos provedl?“

Konečně jsem se vyhrabal z jejího dekoltu.

„Nic, říkám, že je to odborná záležitost.“

„Nakazil ses?“ povytáhla obočí.

„Delie…“

„Já tě znám, přede mnou se přetvařovat nemusíš.“

Povzdychl jsem si, pohodlně se usadil do křesla v jejím přijímacím pokoji a čekal jsem, až se trochu uklidní. Přecházela po silném rudém koberci a její boky se houpaly jako karaka na rozbouřeném moři. No, karaka ne, spíš nějaká větší loď.

Znal jsem Delii už dlouho. Když jsem se s ní seznámil, byla jen oblá, ale za ta léta se poněkud rozrostla. Byla lepší čarodějnicí, než vypadala, a nepochybně to byla v mnoha ohledech skvělá ženská, jen…

„Jen se přiznej,“ přejela mi laškovně prstem po bradě.

„Přiznám,“ pokusil jsem se ji obejmout kolem pasu, alespoň kam jsem dosáhl. Byla měkká a pěkně voněla.

„Podívej, prdelko, mám trochu potíže s jednou věcí. Ve Frainu jsem zabil pár ghúlů a…“

„Pokud si nedovedeš poradit ani s ghúlem, tak řekni, ať ti vrátěj školný.“

„Můžeš mě nechat domluvit, Delie?“

„Jistě, mistře.“

„Něco je tahalo z hrobů. Nechal jsem rozkopat takovou muldu na místě, kde se scházeli, a našel jsem, no, ukážu ti to, jo?“ Vstal jsem a ze sedlového vaku vytáhl sošku i květ, obojí zabalené ve špinavých košilích.

„Co to je?“ ukázala na balíky štítivě.

„Uvidíš.“

„Smrdí to jako něco, co leželo na skládce.“

„To jsou ty košile…“

Nespokojeně stáhla rty a zatleskala. Služka přiběhla hned.

„Připrav lázeň, mistr zaklínač se tu ubytuje… na delší dobu,“ dodala s významným pohledem.

„Deli, ne, nemůžu. Hele…“

Služebná zas odklusala a čarodějka mi těžkým pozadím sedla na klín.

„Můžeš, ale nechceš, v tom je potíž. Tak co to máš za poklady?“ zeptala se pak prakticky a zvedla se, sošná a trochu moc majestátní vedle titěrného nábytku.

„Sošku,“ vybalil jsem elfku, „a tohle. Možná je to kytka, možná pečeť, nevím.“ Medailon mi zase cukal. „Každopádně je to divný. Když jsem si to ve Frainu v noci prohlížel, zdálo se mi, že ta socha pohnula zadkem, je to možný?“

Zvážněla. „Nejspíš je. Ty věci patřily někomu, kdo věděl, jak s nimi zacházet. Temným.“

„Já vím.“

„Stalo se ještě něco divného?“

Vždycky mě prokoukla. Vypadala poživačně a lehkovážně, ale dokázala neomylně vycítit lež, strach, vztek, nemoc i zradu. Nejspíš proto si žila tak dobře bez velké námahy. Báli se jí.

„No, ehm, jo. Když jsem byl v tý díře…“

„Bez drastických podrobností, Volmare, srdíčko. Nejsem žárlivá, ale…“

„V tom výkopu. Prostě, když jsem byl v tom výkopu a hledal jsem tam tyhle věci, měl jsem vizi.“

„Ty?“ usměje se pochybovačně.

„Já. Zdálo se mi, že vidím párek Temných, jak tam v posteli, která zřejmě na tom místě stávala, no, víš, šoustali tam.“

„Volmare…“

„No, chtěla jsi vědět, jestli se nestalo něco divnýho. Tohle divný je. A taky ta soška ženský sála měsíční světlo.“

Delie mě objala, znenadání, zato silně a nečekaně mateřsky.

„Hraješ si s věcma, kterým nerozumíš, zaklínači. Měls to nechat v hlíně.“

„Nemohl jsem, to městečko by ghúlové za chvíli sežrali. To ona je budila?“

„Ne, spíš ta pečeť. Když jsi viděl ten pár, nevíš, co dělali pak?“

V místnosti se setmělo, ale ani jsem to nevnímal.

„Nevím, byl to mžik. Ona se zvedla na lokti, podívala se směrem ke mně… No a pak mi došlo, že musím z jámy ven.“

„To ti došlo dobře, poklade. Dám to zatím do laboratoria, ty se jdi vykoupat.“

Chtělo se mi jí vyhovět, chtělo se mi už na všechno zapomenout, ale zdravý rozum mě varoval.

„Ještě jedna věc. Byla tam jedna holka, která mi zachránila život, taková podivná děvka, po vrch nacpaná nějakým svinstvem. Druhý den potom, co jsem bojoval s ghúly, zmizela. Možná ji sežrali, ale neřekl bych. Spíš…“

„Děvka?“ Delie měla najednou hlas jako rampouch. „A jak ti ta panenka pomohla?“

„Viděla z okna, jak mně dávají kouř, a začala ječet.“

„To bylo velmi duchapřítomné, opravdu.“

„Mně to pomohlo,“ řekl jsem po pravdě.

„Poběhlice,“ ušklíbla se, „nic jiného vás, chlapy, nezajímá,“ a já jí ani nepřipomenu, že u ní žádný podomek nevydržel déle než rok, protože z každýho už po pár měsících služby padaly gatě. Čarodějnice je náročná… a potrpí si na pořádnou práci.

+ + +

„Del…“

„Uhm?“

„Delie,“ pokusil jsem se ohleduplně vyprostit zpod jejího těla, „budu muset…“

„Lež,“ zavrtěla se na mně.

„Musím, nebo se pochčiju,“ odložil jsem ohledy a nadzvedl ji.

„Vyčůrat a pak vzít kramle, jako bych tě neznala,“ odvalila se ze mě milostivě a přitom si mě měřila tmavýma očima. Má černé vlasy a neuvěřitelně světlou pleť. Nedalo mi, abych si nepokusil představit, jak by vypadala štíhlá. Já ji takovou už nezažil.

„Hned jsem zpátky,“ slíbil jsem a vypadnul.

Když jsem se vrátil, ještě pořád ležela tak, jak jsem ji opustil, rozkošnicky rozvalená v posteli. Otevřela oči a důkladně si mě prohlédla.

„Ty jizvy jsou příšerný.“

„Patří to k řemeslu,“ odsekl jsem.

„Příšerně zašitý.“

„Šila to nějaká venkovská babice.“

„Opravím to.“

„Budeš to párat?“ Ve skutečnosti se mi představa, že se bude vrtat v sotva zahojených ranách, moc nelíbila.

„Nebude to bolet,“ ujistila mě.

„Bolest mi nevadí.“

„Vadí, všichni chlapi jsou ufňukaní.“ Přitáhla mě na postel. „Lehni si a drž,“ přikázala. Zvrátil jsem hlavu do polštářů. Nebyla by s ní řeč, dokud neudělá, co chtěla. Držel jsem a nakonec byla přece jen jemnější než ghúlové.

~

Služebná postavila na stůl mísu s nádivkou a jídelnou zavoněla šalvěj.

„Jak můžeš tolik sníst a zůstat hubenej?“ povzdychla si Delie závistivě.

„Snadno, v zimě moc jídla nemáme.“

Nespokojeně potřásla hlavou.

„Proč tu nezůstaneš?“

Mlčel jsem a cpal se nádivkou, je to tak rozumnější.

„Tak proč?“

„Dobře víš, že to nejde, Del. Škola, cechovní slib a tak… A vůbec, za chvíli bychom si šli na nervy.“

Oči jí zledověly. To se mi nehodí, potřebuju její pomoc víc než kdy jindy. Utřel jsem si pusu.

„Del…“

„Jdi ode mě,“ odstrčila mě. „Myslíš si: stará ropucha ho tam bude mít a kývne na všechno. Zbavíš se tu blech, olížeš rány a potáhneš zas dál. Za jinýma… za hubenýma zaklínačkama doma, za vřískavou děvkou! Vypadni!“

Je bezpečnější vypadnout, když se Delie zlobí, ale pořád tu byly elfské sošky.

„Když mě tu nechceš jako ženská, pomůžeš mi aspoň jako čarodějnice? Nevím, co s tím zatraceným elfským krámem, a ve Frainu to budilo mrtvý. Deli, dobře víš, že my, zaklínači, tohle neděláme.“

Mlčela dlouho, ale pak kývla.

„Máš pravdu, vy zaklínači tohle neděláte.“

Když jsem se znovu posadil ke stolu, podíval jsem se na ni. Měla tvář mokrou od slz.

+ + +

Deliino laboratorium bylo rozlehlé a puntičkářsky uklizené. Ona sama na pořádek nebyla, ale měla lidi… zkrátka na všechno. Možná měla smůlu v tom, že i já si připadal jako jeden z jejích lidí.

Sošky ležely pod poklopem z broušeného skla. Zvedl jsem obočí.

„Pod sklem?“

„Nejen pod sklem, naivko. Taky pod několika vrstvami kleteb. Trvalo mi hodiny, než jsem to aspoň uspala.“

„Aha.“

Pohrdavě si odfoukla. „To není jako omotat ty krámy do špinavé košile. Ostatně, byla to ta nejpitomější věc, kterou jsi mohl udělat. Teď tě to zná. Dals jim volt.“

„Deli, soška mě zná? Soška?“ Mágy nechápu.

Sevřela rty. „Jsi idiot, Volmare. Chtěla jsem ti to říct už dávno, ale…“ Popotáhla nosem.

Nesnáším ženský pláč, naše holky brečí, jen když k tomu mají dobrý důvod.

„No tak,“ objal jsem ji kolem ramen a zachumlal se do její hrudi jako do peřiny.

„Až tě zabijou…“

„Co?“ Peřina nepeřina, o zabíjení jsem neslyšel rád.

„Jednou tě zabijou, při téhle práci, a pak se zblázním.“

Já na tohle nemám povahu a Delie postavu, ale zkusil jsem ji upokojit na laboratorním stole. Kupodivu to fungovalo.

„Teď už mi řekneš, co s těma zatracenýma verkama?“

S čarodějnicí se musí jinak než s holkama ze Školy, ale přesto už mě to začínalo zmáhat. Mám svoje roky.

„Řekla bych ti to i bez toho,“ věnovala mi vlahý úsměv a pak ukázala na poklop.

„Máš dvě možnosti. Buď to tu nechat a já to nějak pohřbím, nebo to vzít s sebou.“

„Asi pohřbít, ne?“ nadhodil jsem. Delie se tvářila vážně a mně se ani v nejmenším nechtělo táhnout sošky s sebou.

„A co když je po tobě budou chtít?“

„Kdo?“

Připadalo mi, že to čarodějka trochu přehání.

„Majitelé.“

„Del, vykopal jsem to ze země, kde to leželo kolik stovek let.“

Přitáhla mě k sobě za rukáv. „A co je pár stovek let pro temnýho elfa, ty jelito.“

Zarazil jsem se. „Mohli to přece vykopat sami.“

„Třeba nemohli,“ pohodila hlavou. „Nepřicházejí tam, kde žijí lidé. Nevstoupili by na pošpiněnou zem. Jsou to…“

„Jo, přepjatí idioti s frňákem nahoru. Del, pokud by něco chtěli, víš, co by dostali?“

„Oni to, co chtějí, a ty bys potkal zubatou,“ okřikla mě. „A netahej na mě šavli, na to nejsem zvědavá.“

„Ne?“ zašklebil jsem se kysele. „Tak co mám teda dělat?“

„Jít na pivo. Budu mít práci, u které tě rozhodně nechci.“

Něco v její tváři mě zarazilo.

„Je to nebezpečný, Del?“

„Padej,“ zachraptěla. „Jsem dost stará, abych se o sebe postarala sama.“

~

Když jsem se vrátil z hospody, ještě v posteli nebyla. Čekal jsem a nakonec jsem usnul oblečený v křesle. Probudilo mě, až když se mi Delie pokusila zout boty.

„Pusť, magore.“

„To jsi ty? Myslel jsem, že…“

„Že ti kradu boty.“

Obličej měla skrytý v šeru.

„Stalo se něco?“

„Nic.“

Zvedl jsem jí bradu. Tvář měla ztrhanou a šedou.

„Del, co se děje? To ty elfský krámy?“

Opřela se o mě těžkým měkkým tělem.

„Jo, ale zvládla jsem to. Mělo by být bezpečný s tím cestovat. A teď pojď do postele, dneska bych se v ní sama zbláznila.“

+ + +

„Tak co se děje?“ Delie obvykle září, ale ten den byl na ní vidět každý odžitý rok.

„Co se děje, Volmare? Ty věci, které jsi přivezl… musejí elfům chybět. A jestli jim nechybějí, tak je to zatraceně horší, než jsme předpokládali. Chápeš to?“

„Ne,“ odpověděl jsem po pravdě. „Nechápu a nechci řešit Temný. Potřebuju jen vědět, co s tím a jak moc jde o hubu.“

Povzdychla si. „Hodně o hubu. Když si pro to přijdou, prostě jim to dej a kliď se. Stáhni ocas, Volmare, a zdrhej. Nedokážeš se jim ubránit.“

„Jsou to elfové, ne?“ zakousl jsem se do jablka. „Není zas tak těžký zabít elfa.“

„Tihle jsou jiní.“ Vytáhla ze zásuvky knihu a důležitě se na mě podívala. Ošil jsem se, připomínalo to Školu. „Budeš mi předčítat?“ zasmál jsem se kysele.

„Jo. Poslouchej… Za hranicí lidského vědění, za světem, je ještě jeden svět, který mohou navštívit jen osoby bohy nadané a setkat se tam s těmi, kteří…“

„Del, nejsem osoba bohy nadaná, takže se s nima asi nikdy nesejdu. Je nutný číst dál?“

„Jistě že je…“ Zatvářila se opravdu podrážděně. „Když tě budou chtít najít, najdou tě. Tak mlč a poslouchej…“ Nadechla se. „Těmi, kteří jej obývají. A pak jsou tací, kteří bloudí mezi oběma světy, protože jejich touha je naléhavá a ani jeden ze světů ji nemůže ukojit. Takových se je nutno střežit nejvíc. Pochopils to?“

„Ne.“ Dostal jsem vztek. „Podívej, znám elfy. Dokonce jsem s pár elfkama i spal. Nebloudí mezi světy, blouděj v noci našňupaný po lese a dá se s nima těžko vyjít, ale to nic neznamená.“

„Ti, kteří tu zůstali.“

„Co zas?“

„Ti, co tu zůstali. Ale ti, o kterých se tu mluví, odešli, nebo se možná jen pokoušeli odejít.“

„Nebo jen šňupali silnější svinstvo.“

„Volmare!“

„Deli, prostě tomu nevěřím, no. Ale dobře, když chceš, jakmile to po mně někdo z nich bude chtít, dám mu to, spokojená?“

„Ty odjíždíš?“ zeptala se podezřívavě.

Kousl jsem se do jazyka. Vypadnul bych rád, ale věděl jsem, že s takovou zprávou musím opatrně. „No, za pár dní bych měl zvednout kotvy, ve Škole mají vždycky řeči…“

„Neříkals, že jsi tam zástupcem představeného?“

„Představené, holčičko, představené, to je o dost horší.“

„Nezamlouvej to. Jedeš. Poznám to na tobě. Takže zítra, nebo až v pondělí?“

„V pondělí?“ zkusil jsem.

Semkla rty, ale nic víc. „Dobrá.“

„Víš, Del, napadlo mě, jestli by to třeba nešlo prodat, možná u vás v cechu. Kupujete přece všelijaká…“

Rána byla skoro jako od chlapa. Delie do mě mlátila pěstmi a ječela jako pominutá. No, možná by bylo lépe odjezd uspíšit.

+ + +

„Neprodáš to.“

Už jsem byl v sedle a roztržitě jsem přikyvovala naléhavému Deliinu hlasu.

„Neprodáš to, jestli nechceš skončit jako ten ponocnej. To nebyla náhoda.“

Možná jsem udělal chybu, když jsem jí vyprávěl o Frainu tak podrobně.

„A kdybys potkal tu holku…“

„Jasně, dám si pozor, abych sem příště něco nepřitáhl, to mi nemusíš připomínat. Del, já si tě opravdu vážím.“

Zasyčela, až se kobyla pode mnou začala plašit. Delie se dnes vyšvihla do šatů nedefinovatelné barvy, něco mezi švestkou a kosem, o kterých si myslela, že ji dělají štíhlejší. Možná dělaly, ale pořád jí byl zatraceně kus.

„Ne kvůli tomu, ale proto, že to místo dokázalo člověka ovládnout a ona tam byla. Možná tam chodila, nebo…“

„Nebo si tam tahala chlapy,“ doložil jsem ohromeně. Bůh ví, co to elfské harampádí vlastně potřebovalo k životu.

„Třeba… Volmare, s elfem si dáš pozor, ale s ní skončíš ve vodorovné poloze jedna dvě a pak…“

„Budu na to myslet,“ zastyděl jsem se najednou a vyprostil nohu ze třmenu.

„Del, dlužím ti hodně,“ přitiskl jsem ji k sobě, objemnou a vonící pronikavě sladkou voňavkou. „Hrozně rád bych pro tebe něco…“

Zvedla ke mně moudré, vědoucné oči… pošetilé oči, když na to přišlo.

„Pojď se mnou do maštale, naposled.“

Hodil jsem uzdu podomkovi a vzal Delii do náruče. Šlo to stěží.

+ + +

Noc. Noc a smůla bylo to, co mě provázelo od Deliiných dveří. Kobyla si natáhla spěnku, v Bersenu, kam jsem mířil, byla zrovna jakási selská rebelie, takže jsem odtamtud vypadl ještě rád, a kolegyni Marfu jsem viděl jen do té doby, než jsem zjistil, že mě obdarovala stádečkem muněk, a teprve po důkladném profackování přiznala, že sama tenhle problém řeší už od chvíle, kdy se sblížila s jedním baronem. Odvšivení nás stálo stříbrňák a zaříkávačka se na nás tvářila opravdu divně. Bezděčně jsem se podrbal. Další stříbrňák už se mi takhle investovat nechce. Les nad hlavou zahučel v jiné tónině a mě napadlo, že možná ani nebudu muset. Mrtvé nic nesvědí.

Místní mi říkali, že na tom místě není něco v pořádku, ale nebyli schopni přesně říct, co. Přesto zaplatili dva zlaté jen za to, abych se sem podíval. Už to mě mělo varovat. Klímal jsem, zabalený do pláště, a pak to přišlo. Kurjus, jeden z těch větších. Valil se paloukem, hmyzí oči velké jako mísy. Tiše jsem vstal a prohlížel si tu stvůru. Měl jsem podivný pocit odevzdání, když jsem proti němu vykročil, to nikdy není dobré znamení. Ťal po mně kusadly, rychle a neosobně, tak, jak to hmyz dělá. Uhnul jsem, trochu nesmyslně, jako by ze mě spadla léta praxe, kusadla se mi znovu mihla kolem tváře, skoro v panice jsem ve zbrklém krytu nastavil meč a v rameni jsem ucítil nepříjemnou bolest. Zase. To místo mě bolelo už dávno, ale neměl jsem čas o tom rozvažovat, protože mě podsaditý tmavý brouk nutil couvat. Přehlédl jsem jeho lesklý krunýř, byl skoro ve výšce očí. Krunýř a v něm jedno místo, kam se člověk musí trefit. Udělal jsem krok dozadu, ale ostré břity kusadel byly najednou blíž, než jsem si myslel. Mířily k boku, k boku, který mi kdysi, před mnoha a mnoha lety jiný kurjus…

~

Zarazil jsem se. Jiný? Stejný, celý souboj byl stejný jako tenkrát. S vypětím vůle jsem vrátil meč do pochvy a obrátil se ke kusadlům hrudí. Necítil jsem strach, jen nepříčetný vztek, a když se tvor připravil ke smrtícímu zásahu, ani jsem neucouvl. Neměl jsem ostatně proč, děj se náhle zastavil, jako by ztratil cestu, jako by už nebylo kam pokračovat. Tasil jsem meč a sekl po krovkách, ale čepel jen neškodně prosvištěla vzduchem. Iluze. Roztřásly se mi nohy a s ustupujícím vztekem přišel strach. Ten, kdo si se mnou hrál, věděl dost a mohl vědět víc. Všechno. Sáhl jsem do kapsy pro trochu havraního koření, ale pak jsem ruku zase stáhl. Ne, drogy si nemohu dovolit, zaklínačské ani jiné. Zlých snů bylo i tak dost. Opřel jsem se zády o strom a čekal na úsvit.

+ + +

Každou noc jsem čekal na úsvit, každé poledne se mi žaludek svíjel jako po otravě. Když jsem na cestě potkal Frysu, kterou přede mnou drak roztahal po zemi, dokázal jsem už docela společensky pokynout hlavou. Nebyla první mrtvou, která mě v poslední době navštívila, jen to, že vyžadovala důvěrnosti, mě trochu vyvedlo z míry. Měl jsem ji rád, ale s přízraky nesouložím. Když mě opustila a na cestě, v ostrém slunci poledne, znovu prožila svou smrt, nedíval jsem se. Stačilo jednou. Křičela přesně tak, jako tenkrát, a já s překvapením zjistil, že mi stéká slza. Ten večer jsem si koupil dva velké hliněné džbány vína a vypil je tak rychle, jak jsem jen dokázal, zalehl do postele a čekal, co to udělá. Zrána jsem musel vyrazit sakra časně. Rozbité dveře u hospody, něco přeražených nosů a koně, kteří se místo ve stáních promenovali na rynku, bych vysvětloval nerad.

+ + +

Další štace a další dávka nočních můr. Naklonil jsem se nad potok a v jeho hladině viděl odraz strašidla. Lebka potažená zjizvenou kůží, vlasy slepené do špinavých copů visících kolem tváře, a kalhoty, které by bez opasku spadly. No co, nemohl jsem jíst a nemohl jsem spát. Na vodní hladinu jsem hodil kámen a obraz zahnal.

+ + +

„Mistře,“ starostou tu byl kovář, udělaný chlap, jen věk už ho trochu ohnul, „mistře zaklínači, není to moc peněz, ale víc než sto kuldů dát nemůžeme. Nejspíš je to drak.“

„Spíš ne, ale to je jedno,“ pokrčil jsem rameny. „A pokud jde o peníze, když víc nemáte…“

Čučel na mě jako tele na nový vrata. Čekal smlouvání, ale já na ně už neměl sílu. Všechno mě omrzelo, i vstát bylo čím dál těžší, a předsevzetí, že nebudu šňupat koření, mi taky nevydrželo. Dával jsem si všechno, co jsem s sebou měl, tak často, jak jsem snesl.

„Kde má ta potvora bejt?“

„Oto ti to ukáže,“ kývl na svého pomocníka a ten nenadšeně vstal. Vstal jsem taky. Nikdo na rynku se mi nepodíval do očí, když jsem odcházel, a mně to ani nepřišlo divné. Myslím, že v hloubi duše mi smrt přáli stejně jako monstru.

„Tak kde?“

Kluk ukázal do rokle a já si pokoušel vybavit, co už jsem v rokli zabíjel. Kdo to bude? Čemu mohou vesničané říkat drak? Prakticky všemu, ušklíbl jsem se v duchu.

„Jak je to velký?“

„No, velký.“ Zdálo se mi, že pacholek by byl už nejraději pryč.

„Sežralo to už někoho?“

„Kozu.“

„Hm. Už běž.“

Vyrazil k vesnici a já dolů do rokle vstříc další noční můře. Když jsem klouzal po kamenech, chtělo se mi skoro smát. Kamkoli mě Temní chtěli dostat, pomáhali mi jen k větší a větší netečnosti. Dokud budu žít, nedám jim ty věci, už jen proto, co mi udělali. Až se vrátím do vsi, rozbiju je, umínil jsem si. Klouzal jsem po svahu a pod nohama mi praskaly větve. Možná že dole čeká další připomínka mých minulých chyb, tentokrát to možná bude ten husopas, co jsem ho nechal hlídat, abych se vyspal z kocoviny, a nikdy z něj už nenašli víc než klobouk, nebo ta snědá holka z Traumwaldu, o níž jsem měl měsíc pocit, že bych s ní chtěl strávit život, ale pak z ní cosi vytahalo střeva. I když ta spíš ne, pořád mám pocit, že za tím byl její bývalý. Nebo možná…

Nebyl to drak, byla to tuatara. Měl jsem to poznat z pachu mršin, který se z rokle linul, ale nepoznal. Další chyba.

Byla velká, šedá a třetí oko uprostřed lebky na mě hledělo celkem zaujatě. Tuatara? Snažil jsem si rozpomenout, kdy naposled jsem s nějakou bojoval, a hlavně co jsem tenkrát posral. Vzpomínal jsem poctivě a celkem si nevšímal toho, že se připravuje k útoku. Věděl jsem, že zaútočí, vždycky zaútočily. Že by to bylo v Mrowetzu?

Pak tuatara vyrazila. Neobtěžoval jsem se ani tasit meč, prostě jsem jen stál a čekal, až mnou projde, až se děj zase zastaví, těsně před tím, než pocítím bolest, kterou jsem cítil tehdy. Nezastavila se. Ne, vůbec se nezastavila a děj neskončil. Prostě mě odhodila stranou, a když jsem dopadl na zem, rozvážně se ke mně obrátila, aby mi otevřela břicho. No, možná mi nejdřív chtěla odtrhnout ruku. Konečně jsem se probral a s údivem téměř dětským si uvědomil, že tahle potvora je živá.

Byla kurva dost živá, navíc jsem si všiml, že ležím v napůl rozložených zbytcích čehosi chlupatého. Civěl jsem zblízka na šedavou silnou kůži na nohách ještěra a uvědomoval si, že mě za chvíli rozpárá drápy a začne se krmit. Nebo ne, možná že mě nejdřív nechá trochu odležet, ale ne moc, mršina jsem už teď.

Zapřel jsem se nohama o vlhké listí a postavil se. To nečekala, ale nemínila si tím kazit náladu. Znovu vyrazila s otevřenou tlamou, ale tentokrát už jsem tasil. Ten zvláštní pocit, který se dostavuje, když je člověk jednou nohou v hrobě, mě probral natolik, že jsem byl schopen vybavit si, co s takovou potvorou. Oslepit, řvaly ve mně roky ran a kopanců, které mi mistři uštědřili ve Škole. No jo, furt, odpověděl jsem jim v duchu a uhnul stranou. Tuatara obrátila hlavu, aby po mně sekla, a na chvíli tak odkryla temeno. Má čepel přejela po kožnaté řase, ve které se skrývalo třetí oko, proťala ji a po tmavé kůži ještěra stekly stružky krve a jakéhosi slizu. Chvějivý řev naplnil rokli, tuatara se rozzuřila a já se zhluboka nadechl. Bojovat o život bylo krásné, mnohem lepší než bezmocně přihlížet vlastním vzpomínkám.

„Tak pojď,“ zasmál jsem se, „pojď ke strejdovi Volmarovi.“ No, poslechla mě.

Po chvíli už jsem měl zhmožděný bok, na druhou stranu ještěrovi zbývalo už jen jedno oko, což nebyl špatný výsledek. Plichta. Šero se vkrádalo do údolí a připomínalo mi, abych sebou hodil. Bolely mě nohy, ruce a v hrudníku mi srdce mlátilo rychle a nepravidelně, jako by s nechutí sčítalo všechna svinstva, která jsem mu za poslední dobu poslal. Svinstva a nářky a… zavyl jsem, jak mi tuatařin spár rozsekl levačku od ramene až k lokti. Měla jen jedno oko, ale já už vadnul. Vadnul a krvácel. Teď to už plichta nebyla, ještěr větřil pach krve, byl navzdory částečné slepotě v lepší kondici než já. Další rána těžkou hlavou a ocitl jsem se na zemi. Ležel jsem, bojoval s křečí a díval se, jak se blíží.

~

Když tu zařvu, dostanou Temní obsah mého tlumoku? Bylo to divné, ale nepřinutil jsem se myslet na nic jiného. Přijdou si? Nestvůrný spár mířil na mé břicho, stačil jsem jen švihnout rukou. Nikdy jsem v magii nebyl moc dobrej a teď jsem navíc musel myslet na tu rozvalenou sošku, ale záblesk z mé dlaně byl silnější než kdy předtím. Rozčísl tuataře hlavu, která se rozchlípila jako nějaká odpudivá květina. Zvíře dokončilo pohyb a já měl jen tolik duchapřítomnosti, aby mi drápatá tlapa neurvala koleno. Těžké tělo mi dopadlo na nohy, zaplavila mě krev a mok, který vytékal z rozpolcené lebky. Opřel jsem se zády o shnilé listí a snažil se udržet žaludek na místě. Když jsem pak zvracel, bylo to rychlé. Možná bych se měl po čtyřech dnech najíst, usoudil jsem a vyhrabal se z rokle. Cesta zpátky do vsi mi zabrala skoro celou noc, ale žádného mrtvého jsem nepotkal.

+ + +

„Polej to kořalkou,“ poradil jsem shrbené ženské, která lamentovala nad mou roztrženou rukou.

„To je mi rada,“ uplivla si.

V Bersenu jsem žádnou čarodějnici neznal, a tak jsem musel vzít zavděk babou, co tu obvykle pomáhala při porodech, a jak jsem odhadoval, taky při výškrabech. Táhla z ní pálenka a oči měla zapadlé v hnízdě uvolněné kůže.

„Nebudu na to plýtvat kořalou, vymeju to odvarem z vrby a do zejtra budeš jura.“

Pevně jsem jí sevřel předloktí. „Chci to hlavně přežít.“

Přejela po mně vlahým pohledem a já hladinu pálenky v jejím žaludku odhadl tak na půl lahve.

„Přežiješ to, štístko,“ zavrkala svůdně bezzubými ústy a já svůj odhad přehodnotil. Láhev, a nebo si do toho dává ještě pelyněk.

~

„Už je dobře?“ zamumlala.

Jí zřejmě dobře bylo, ale mně škubalo ve zraněné ruce a z pachu v chalupě se mi zvedal žaludek.

„Ne.“

Vrhla na mě kosý pohled. „Ne?“

Uvědomil jsem si, že je strašně opilá. Potácela se směrem ke mně a já si ji na okamžik představil jako mladou dívku.

„Kolik ti je let?“ Neměl jsem se na to ptát, ale nedalo mi to. V jejím opileckém tanci byla pořád stopa někdejšího půvabu.

„Pětačtyřicet,“ zachrčela a mně po zádech přeběhl mráz. V pětačtyřiceti jsem byl ještě kluk.

„Kolik tobě, sokolíku?“ Rozverně se přede mnou zatočila, až narazila bokem do stolu.

„Desetkrát víc než tobě,“ uplivl jsem si a vstal z lavice. „Půjdu.“

Chytla mě za rukáv. „Nezůstaneš přes noc?“

„Ne.“ Tolik vděku jsem k ní necítil.

Popotáhla nosem. „Leccos umím.“

„Já ne.“ Pak jsem se zarazil. „Umíš taky odeklínat?“

„Jo,“ přikývla sebevědomě a málem si přitom rozbila hlavu o zeď.

„Když ti dám dvě věci, které jsem našel v zemi, zkusíš to s nimi?“

Byla stará, opilá a nejspíš i neschopná, ale já se potřeboval zbavit svých nočních můr.

„Nechám ti to tu, ale buď opatrná.“

Křivě se na mě usmála. „Vždycky jsem opatrná.“

Moc jsem na to nedal. Delie byla opatrná, mocná a schopná. Jak dlouho vydržela její kouzla?

Vyndal jsem z brašny plastiky zabalené v silném plátně.

„Tohle je ono.“

Snažila se zaostřit pohled.

„Vybal to až ráno, jasný?“

Usmála se na mě. „Co když mám chuť vybalit to teď,“ nadhodila si jeden ze zvadlých prsů a já zbaběle zdrhnul.

+ + +

Probudilo mě škubání v poraněné ruce a žízeň. Zaradoval jsem se. Bolest a žízeň jsou v pořádku, hlavně že mě nebudí vlastní řev, jako v posledních dnech. Rána se podebrala, ale tak už to bývá a já rozhodně kořalkou při léčení nešetřil, ostatně při „čištění zubů“ taky ne, a bylo to dobře. Když jsem sešel ze schodů, už tam čekali.

„Cos jí udělal, mistře?“

„Komu?“ Nenápadně jsem se ujistil, že meč půjde ven zlehka. Biřici nevypadali schopněji než obvykle, ale náhoda je vůl.

„Bekyni, vědmě…“

„Nic,“ nemínil jsem se s nimi bavit. „Vyčistila mi ránu a já šel spát. Je jí něco?“

Napadlo mě, že si baba mohla stěžovat, moc ochotný ke skoku jsem nebyl, ale pak jsem si prohlédl tváře hlídky a optimismus mě opustil.

„Je mrtvá?“ Ani jsem se nemusel ptát, kdyby žila, nebyli by tak zelení.

„Co o tom víš?“ Chlap, kterého jsem odhadl na bývalého vojáka, si zřejmě toužil vysloužit ostruhy, protože proti mně vykročil s napřaženou halapartnou. Blbec, v tak malém prostoru se stejně nadá pořádně použít.

„Hovno,“ uhodil jsem ho do brady, ještě než se stačil pořádně rozjet. „Ublížil jí někdo?“

Jeho parťák kývl a já si všiml, že to, co má na sponě pláště, jsou nejspíš zvratky.

„Zle?“ To už jsem sbíral meč a plášť z lavice.

„Podívej se sám,“ rty se mu zkřivily a já si pospíšil, taky proto, aby na mě nevyklopil zbylý obsah žaludku.

Pach smrti byl cítit už z dálky. Divná směsice se stopou krve, chladnoucího masa a vyvržených vnitřností. Teď se kyselé sliny nahrnuly do úst i mně, ne proto, že bych nebyl zvyklý, ale proto, že mi došlo, že jsem nešťastné ženské pomohl k zubaté. Rozběhl jsem se a ve dveřích málem šlápl do biřicových zvratků. Pak jsem ji uviděl a přestal jsem se divit.

Ušlapaná podlaha chalupy byla pokrytá krví a ještě lecčím jiným, jak si nůž razil cestu břichem. Vědma si nůž, tupý nůž, vrazila do podbřišku a poctivě ho dovedla až mezi žebra. To člověk nedokáže jen tak, pomyslel jsem si, to člověk nedokáže vůbec, když není… Soška i květ ležely na ubohém rozviklaném stole z měkkého dřeva a očividně se sem nehodily. Nepatřily sem a já je přinesl do téhle chajdy jako hada v hrnci. Otřásl jsem se a pak se obrátil k mrtvé.

„Vyřídím to, to ti slibuju.“

Sebral jsem ze stolu to, co jsem tam den předtím nechal, a vyšel jsem z chalupy. Biřici už tam čekali, nepřátelští, ostražití, ale venkoncem smíření s tím, že mě tady na větev nepověsí.

„Udělala si to sama,“ ukázal jsem bradou dovnitř a pak jsem sáhl do opasku. „Pohřběte ji nějak slušně,“ podal jsem jim stříbrňák, „a jestli máte jen trochu rozumu, zavoláte k tomu i nějakého čaroděje. Mohla by… chodit.“

Pobledli, ale byla tu určitá naděje, že s tímto mým doporučením stříbrňák nepropijí a mrtvou nehodí na hnůj.

+ + +

Věděl jsem, co musím udělat. Nechtělo se mi riskovat, že stejně jako venkovská hexa dopadne někdo jiný, někdo… třeba Delie.

Ketila jsem neměl moc rád, a koneckonců jsem s ním vlastně ani nikdy neměl nic společného. Nic kromě Delie, takže jsem ho navštívil bez ohledu na to, že ho má společnost zrovna netěší.

~

„Víš určitě, že je v pořádku?“ Díval jsem se z okna na baumberský rynek.

„To vím, zaklínači. Mluvil jsem s ní včera večer.“

„Jo?“ Založil jsem ruce na hrudi. Vždycky jsem myslel, že mě spíš jen nevnímá, ale teď se tvářil naštvaně.

„Jo. Ozvala se sama, pro tvou informaci. Ze strachu.“

Ztěžka jsem polkl. Jistě, Delii nedostanou tak snadno jako ožralou pomatenou zaříkávačku, ale dostat ji mohou.

„Cos jí tam přitáhl, ty parchante?“ Stál u mě teď tak blízko, že jsme se málem dotýkali špičkami bot.

„Nic, co bych si zas neodnes,“ narazil jsem do něj hrudí. „Po pravdě, chtěl jsem po ní radu. Poradíš mi ty? Poradíš mi ty s něčím, co zabíjí?“

Zkusil to na mě s ostrým pohledem, ale takové věci na mě nikdy nezabíraly.

„Mám tu dvě hračky temných elfů. Budí mrtvé a taky ze živých dokážou udělat mrtvoly. Nechci, abys s tím něco dělal, jen mi řekni, kde je teď najdu.“

„Nemá smysl je hledat. Nebudou mluvit s někým, jako jsi ty.“ Do prostého slůvka „ty“ vložil maximální možný odpor. Potěšilo mě to, nejspíš něco dělám líp než on. Nejspíš jí to dělám prostě líp.

„Nechci si s nima povídat, chci udělat obchod.“

„Jsi blázen,“ vypálil bez obalu a pak se odmlčel, protože mu došlo, že poslat mě tam, odkud se nejspíš nevrátím, není tak špatný nápad.

„Ukaž mi to,“ konečně couvl, spokojený a blahobytný ve svém modrém chalátu, který špatně maskoval počínající pupek. Vyložil jsem na stůl sošku a připadal jsem si při tom jako překupník kradeného zboží. Podíval se na ni a sykl.

„Máš ještě něco?“

Pomalu jsem rozbaloval další balík. Koneckonců, šmelina by mi možná šla.

„Mám. Je to něco extra,“ zapitvořil jsem se.

„To…“ Zajíkal se a já ho nechal. Sám jsem viděl, že jeho překvapení není radostné, ale tyhle věci nemohly nikomu, snad vyjma původních majitelů, nějakou radost udělat.

„Tohle mi Delie neřekla.“

„Co ti neřekla?“

Vzpomněl jsem si na venkovanku a byl jsem v pokušení mu sem ty krámy v noci šoupnout.

„Žes našel grál.“

„Grál?“ O grálech jsem měl poněkud jiné představy.

Pohrdavě si mě změřil. „To se jen tak říká… předmět, který soustřeďuje Sílu, pohár, který…“

„Nevidím žádnej pohár. Vidím…“ Sošku nemohl za pohár označit ani slepec a květ byl… podíval jsem se na něj zblízka a poškrábal jsem se na nose.

„Vulvu,“ vydechl Ketil.

„Kundu.“

Stáli jsme proti sobě, vzájemně se nesnášeli a čas plynul. Mlčení porušil čaroděj.

„Každopádně to má velkou cenu.“

„A sílu zabíjet,“ doplnil jsem ho.

Podrážděně se ke mně otočil. „Jistě, v rukou někoho, kdo to neovládne.“

„Je to černejch, neovládne to nikdo z nás,“ uťal jsem jeho tirádu, „a rozhodně ne packal jako ty.“ Přehodil jsem přes sošky plášť, protože mi připadalo, že jim Ketil věnuje pozornost až nemístnou.

„Nevíš, cos našel,“ zachraptěl a já si uvědomil, že na každého elfský „grál“ působí jinak. Ketil reagoval jako typický vyžírka ze svého cechu, nejspíš si představoval, jak přebírá vládu nad světem. Jednu jsem mu vrazil a ulevilo se mi.

„Vzpamatuj se,“ řekl jsem ostře, „ta ženská, co jsem jí to nechal přes noc, si rozřízla břicho tupým nožem a ještě dost dlouho potom ve svejch střevech šlapala. Nezvládl bys to a poděkuj Delii, protože jen kvůli ní nejsem za svini a nenechám tě to zkusit.“

~

Sbíral se ze země pomalu, nebyl na rány zvyklý. Vypadal otřeseně. Srágora. S povzdychem jsem mu pomohl na nohy.

„Dostalo by tě to,“ konstatoval jsem.

„Jak to, že to nedostalo tebe?“

„Jsem zvyklej.“ Když jsem to vyslovil, uvědomil jsem si, že to je opravdový důvod toho, že jsem ještě neskončil jako bekyně. Jsem zvyklý žít v noci a se smrtí za krkem. Zašklebil jsem se. Podle všech pravidel už jsem měl viset na větvi. No, nevisel jsem.

~

„Potřebuju je najít,“ připomněl jsem účel své návštěvy. Ketil na mě hleděl s mírným úžasem.

„Najít? Proč?“

„Vrátím jim to.“

Úžas se proměnil v hnus…

„Sloužíš jim.“ V tomhle měl stejně chudou fantasii jako většina ostatních čarodějů.

„I s úrokama,“ dodal jsem s úšklebkem. Nevěřil mi.

„Přinutí tě…“ Květ s mindou uprostřed na něj zjevně udělal dojem.

„Možná, ale domů to vzít nemůžu a zahodit to nechci. Kde je najdu?“

Z police vzal karafu s jasně zelenou tekutinou a přihnul si.

„Nenabídneš mi?“ Neměl jsem moc důvodů k veselí, ale vedle Ketila jsem si připadal líp. Z nás dvou vypadal jako větší pitomec on.

„Ne.“

Povytáhl jsem obočí. „Dobře, prosit tě nebudu. Takže, kde teď jsou?“

Napil se ještě jednou, otřásl se, popotáhl nosem a pak už vypadal skoro normálně.

„Že bys to nevěděl? Vysoko v horách, tam, kde se štíty dotýkají nebe…“

„Tam, kde se štíty dotýkají nebe, by elfové nežili,“ zarazil jsem ho. Na poslouchání pohádek mě neužije. „Ne ti, co jsem viděl.“

„Tys nějaké viděl?“ Šel mi na nervy, jen co je pravda.

„Jo. Předpokládám, že ty, kterým to patřilo, a nevypadali na někoho, kdo by žil na štítu hory. Velkej barák, dobrý kamna, široká postel, na to bych je tipnul spíš. Copak ani u vás se neví, kde jsou?“ zeptal jsem se naléhavě. Právě čarodějové se často chlubí styky s „vyšším světem“, ale zdá se, že vědí stejné hovno jako ostatní.

Otráveně se na mě zadíval. „Bozi vědí, cos viděl, ale po pravdě řečeno, jediné, co jsem o Temných slyšel, je, že mají zámky v Zeitloswaldu, ale jestli je to pravda, nevím. Nikdo tam nejezdí, však víš.“

Povzdychl jsem si. Nejezdí se tam z dobrých důvodů. Je to háj nočních můr, houština šílenství, zatracená vlhká zarostlá díra. No dobrá. Nočním můrám jsem přivykl, pár dalších snesu, ale je to kurva daleko.

„Pojedeš tam?“ Ketil si mě zkoumavě měřil.

„Jo,“ odsekl jsem a začal se balit.

„Výborně,“ zamnul si ruce. „Upřímně řečeno, ne vždycky se mi hodí, že se motáš kolem Delie.“

Pokrytecky jsem ho plácl po rameni.

„Nebudu tam já, bude jinej. Buď tak, nebo vypadneš z gatí.“

Se staženými rty mě vyprovodil ke dveřím.

„Štěstí ti přát nebudu,“ podal mi ruku, jako by to byl ten nejušlechtilejší čin, co dnes vykonal.

„Nemusíš.“

„Nevrátíš se,“ varování si mohl nechat od cesty, ale neodpustil si ho.

„Ale jo,“ slíbil jsem mu výhružně. „Samozřejmě, že se vrátím. To ty by ses nevrátil, jenže ty by ses nevrátil ani ze zájezdní hospody, takže se drž radši doma. Delie oceňuje, že se jí občas staráš o prádlo.“

Uznávám, že tohle byla rána pod pás, ale ženské občas v posteli řeknou i to, co nechtějí. Představil jsem si Ketila, jak se laská s její rozměrnou spodničkou, a bylo mi veseleji, než situace dovolovala. Ketil cosi mumlal, možná mě i proklel, ale to mi s vražedným harampádím v sedlové brašně mohlo být jedno.

+ + +

Zeitloswald ležel přede mnou a já si dobře uvědomoval, že to, co dělám, nemá s mým řemeslem nic společného. Rozumné by bylo hodit sošku i květ k prvnímu stromu, obrátit koně a zdrhat, utíkat zpátky k praktičtějším a hlavně výdělečným činnostem, jako je zabíjení ghúlů, bazilišků, tobrasů, mantikor, případně k vyhánění plivníků z postelí ovdovělých majitelek gruntů. Nic z toho jsem neplánoval a jakkoli dobře jsem věděl, že nenávist může v boji jen překážet, nedokázal jsem překonat chuť hodit té elfské čubce a jejímu nabíječi ty věci na hlavu, říct jim od plic, co si myslím o jejich metodách, a v neposlední řadě se taky zeptat, co se vlastně stalo s tou feťáckou děvkou, která… S pocitem, že jsem ten největší idiot, který kdy do Zeitloswaldu vstoupil, jsem pobídl svou herku a zapadl mezi stromy.

Na to, jakou má les pověst, jsem měl klidnou cestu. Kobyla klopýtala přes kořeny, slunce končícího léta se skrz husté větve skoro neprodralo, ale jinak se nedělo nic. Vůbec nic. Přemýšlel jsem, kdo tu může dobrovolně chtít bydlet, představoval jsem si ženu, kterou jsem na okamžik viděl, jak se brouzdá mezi polomy, načesanou a navoněnou, a čím dál víc jsem to považoval za nesmysl. Nejspíš je to celé pověra. Nejspíš. Ale za celou dobu jsem nenašel stopu zvěře, neslyšel ptáka… chmurně jsem v duchu zkontroloval zásoby a připravil se na to, že by Ketil mohl mít pravdu. Koneckonců, smrt hladem je stejně dobrá jako každá jiná.

Pak přišla noc a vyřešit otázku hlídek se ukázalo jako poměrně složitá záležitost. Dohodl jsem se sám se sebou, že budu spát jen na půl oka, roztáhl deky a za chvíli jsem nevěděl o světě.

Probudila mě kobyla, která na mne šlápla. Brone nebyla zrovna bujná, takže mi hned bylo jasné, že je zle. Odkulil jsem se jí zpod kopyt a ještě na zemi tasil meč. Už když jsem se zvedal na kolena, bylo mi jasné, že je mi na nic. Ti, které jsem hledal, za mnou přišli, les byl najednou víc než hoden svého jména a Brone mizela v keřích. Vstal jsem. Ať už se bude dít cokoli, nebudu se u toho válet po zemi.

~

Byla hezká, tak, jak elfky bývají. Dlouhé tmavé vlasy, úzká tvář, dlouhé nohy a hladké kyčle. Viděl jsem ji nahou, takže si hodnocení můžu dovolit. Byla hezká jako sokol, který se střemhlav vrhá dolů, aby chytil rejska. Pěkná, ale…

„Máš něco, co mi patří, můj milý.“ Promluvila taky po elfsku, afektovaně a zvonivě.

„Ne, kotě, teď to patří mně. Našel jsem to.“ Já zvonivě rozhodně nemluvil.

„Tak proč jsi přijel?“ Její společník projevil jen zvědavost, rozhodně ne zaujetí.

„Abych udělal obchod.“

Ošila se. „Obchod?“

„Jo. Ty, eh, iluze byly dost nepříjemný a kvůli mrtvé bekyni mě málem oběsili. Chci udělat obchod. Bylo to vaše, už není, a já jsem vám to přišel prodat.“

Stáhla obočí a vycenila zuby. Čekal jsem… smrt, kouzlo, další část představení. Čekal jsem jen krátce. Les se zavlnil, semknul, sevřel jako pěst. Někde v dálce úzkostně ržála Brone, vysoký elf s vlasy zapletenými do desítek tenkých copů si mě výsměšně měřil a elfka se zle usmívala.

„Dej mi ten květ, můj milý. Sošku si můžeš nechat.“

Usmál jsem se taky. „Máš mě za idiota? Pár nocí s tou hračkou a vlastními zuby si odkoušu prsty.“

„Nejen prsty,“ pokročila ke mně a rukou udělala hladivé gesto. Po paži jako by jí přejel záblesk měsíčního světla. Probralo mě to, žádný měsíc sem totiž nesvítil.

Zatočil jsem jí před očima mečem. „Jestli si chceš hrát, můžem. Ale my, zaklínači, občas máme zvláštní libůstky.“

Nocí zazněl smích. Nesmála se ona, ale její druh, zakláněl hlavu a copy mu létaly kolem tváře.

„Zaplať mu, lásko,“ vydechl pak. „Zaplať mu. Líbí se mi.“

„Taky se mi líbí.“ Elfka se teď usmála obzvlášť zlomyslně a hranou dlaně vyřízla do hluboké tmy dveře. „Zaplatím ti dobrou cenu, zaklínači, uvidíš,“ kývla na mě a stiskla kliku. Dveře se otevřely a z temnoty vystoupila dívka, ne, žena. Thekla byla nejméně v pátém měsíci.

„Dáš mi tu holku?“ Trochu mě zmátli. Thekla byla oblečená v přepychových šatech, ale vypadala ještě hůř, než když jsem ji viděl poprvé. Ruce měla tak hubené, že by se daly zlomit v prstech jako tříska, tvář vyzáblou. Úzkou a vzrušenou.

„Holku ne, ta žádnou cenu nemá. Dítě,“ zazpívala elfka. „Dám ti dítě.“

„Žádný se nenarodí,“ ukázal jsem na těhotnou. „Dřív umře i s ní.“

„Neumře,“ ozval se elf. „Nenechal bych zemřít své dítě, to mi věř.“

Nelíbilo se mi to. Představa elfa, jak si poslouží omámenou holkou z krčmy, jak do ní vstoupí nejen jako chlap, ale taky jako přízrak, stín, který člověk vidí pořád za ramenem.

„Taková mesaliance,“ řekl jsem a doufal, že se aspoň ošije. Neošil.

„Chovatelský zájem, řekněme? Dej mi ten květ.“ Mluvil líně a lhostejně, pánovitý tón jeho hlasu zmizel. Houpal mě.

„Chci peníze, ne děcko,“ odsekl jsem.

Elfka objala Theklu kolem ramen. „Škoda, pak celá věc pozbývá smyslu.“ Znělo to výhružně a nepochybně to tak znít i mělo.

Zarazil jsem se. Ne že by mi na Thekle přehnaně záleželo, ale zachránila mi život, a navíc, tihle by si dokázali popravu těhotné užít. Najednou mi z oživlého lesa, z netečné Thekly i z lepkavých pohledů, které mi věnovali Temní, bylo na zvracení.

„A taky chci odpověď. Proč jste si ty věci nevzali už dávno? Proč jste je nevykopali, proč jste je nesebrali mně, nebo té vědmě, nebo…“

„Odpověď?“ Muž strčil do Thekly tak silně, až odlétla a schoulila se na zemi o kus dál. Byla nepřirozeně tichá a netečná. Elf přistoupil až ke mně.

„To místo je prokleté. Některým to nevadí, nám ano.“

„Je tam hospoda,“ odfrkl jsem pohrdavě. Usmál se a pokýval hlavou.

„Je tam hospoda,“ šeptl jsem znovu a stiskl zuby. Bohové, snad teď nebudu blít.

„Lidé jsou slepí,“ elf se očividně dobře bavil.

„A vy opatrní.“

„Přesně tak. Jsem rád, žes to vykopal ty. Máš… správný přístup.“

Přemohl jsem se a neucuknul, když mi sevřel rameno. Slyšel jsem, co dokážou, a teď jsem to i viděl. Thekla se na nás dívala a tvář měla bez výrazu.

„Co je to za kletbu?“ zeptal jsem se a očima jsem zachytil rychlý pohyb elfky. Prsty sevřely meč. Zbytečně. Neútočí, uvědomil jsem si, je jen podrážděná. Zlobila se.

„Soukromá záležitost.“

To mi dodalo. Tolik problémů a mrtvých kvůli nějaké pitomé rozmíšce mezi Temnými.

„Načapal vás?“ nadhodil jsem a elf se na mě poprvé zadíval s opravdovým zájmem.

„Jak to víš?“

Zásah. Jediný bezvýznamný zásah jsem měl k dobru. „Viděl jsem to tam v té jámě. Přichází ke dveřím ložnice a skrz ně se dívá na vás dva v posteli, ne? To se stane.“

„Stane.“ To už přišla i ona, povznesená, i když možná ne tak, jak by chtěla být. „Jenže mezi námi málokdy dochází k, ehm, násilí. Vážíme si života.“

Svého možná, uplivl jsem si. „Zabili jste ho.“

„Sám ten rituál ho zabil,“ pokrčila rameny. Ať už to byl kdokoli, netruchlila pro něj. „Sexuální magie může být někdy velmi účinná.“

„To mi došlo,“ dala se do mě zimnice.

„Ty víš něco o sexuální magii?“ zeptala se překvapeně.

„O sexuální magii vím hovno, ale vy dva vypadáte, že byste v tom mohli být dobří. Co ona,“ ukázal jsem na Theklu. „Použili jste ji jako rekvizitu?“

Elfka se zvonivě zasmála, ale mně to znělo, jako když kov škrábe po skle.

„Ne, to on ji použil… ale těžko říct, k čemu vlastně.“

Její druh se taky zahihňal a já jich začínal mít plné zuby.

„Nepoužil jsem ji v sexuální magii,“ ohradil se, „ale pokud si ji náš zaklínačský přítel nevezme s sebou co schránku na dítě, možná to udělám.“ Smáli se oba a já už věděl, co chci udělat – zbavit se těch věcí a vypadnout co nejdřív. Už jsem je z ničeho nepodezíral, měli vlastní svět a ten byl pro ně mnohem důležitější než ten náš. Hráli si. Představil jsem si, jak pozorují, jak se biju se stíny, a smějí se jako blázni, jak opilé děti. Měl jsem chuť je zabít a měl jsem dost zkušeností na to, abych se o to ani nepokoušel. Byl jsem uprostřed lesa s šílenou, chichotající se smrtí.

„Vezmu si to dítě,“ přerušil jsem zábavu. „Lepší než nic.“

„O mnoho lepší než nic,“ přitakal mi elf vážně. „Bude to zvláštní dítě.“

„O tom nepochybuju, s těmi rodiči…“

Urazil se. „Výjimečné děti, to vy hledáte, ne?“

„Popravdě řečeno, ne,“ zkazil jsem mu radost, „ale tohle si vezmu.“

V duchu jsem zaháněl vizi představeného ve Škole, až mu ukážu, co jsem přitáhl. Kříženec Temných by ale na šermířském sále mohl být dobrý a v tlačenici skvělý. Aspoň nebude mít zábrany, pomyslel jsem si sklesle.

„Výborně,“ elfka mluvila tak kulantně, jako bych jí právě prodal gravírovanou brož, „ty nám dáš své zboží a my ti dáme svoje.“

Stočil jsem pohled k dekám. Balík s jejich věcmi jsem naštěstí ze sedlových vaků vyndal, jinak by zůstal Brone. Zvedl jsem ho, rozbalil a potěžkal obě věci.

„Připadá mi, že tomu něco chybí,“ nadhodil jsem. Bledé světlo, které ozařovalo okolí, vyřízlo oba elfy ze tmy, útlé a vysoké, zrovna tak, jak to říkají legendy. O některých věcech legendy mlčí.

„Jistě,“ mrkl na mě elf spiklenecky.

„Zřejmě máš protikus,“ podal jsem mu květ, který Ketilovi připomínal vulvu.

„Ten máme oba, zaklínači,“ uchechtl se oplzle a jeho ruka zabloudila k boku ženy. „Pokud bys ho chtěl teď použít, můžeme si dát čtyřhru.“

Rád bych si namlouval, že jsem ho praštil, ale nebyla by to pravda. Jen jsem zavrtěl hlavou, vrazil mu do ruky sošku a díval se, jak se s ní jeho štíhlé prsty laskají. Hráli mi komedii a o kus dál na vlhkém listí ležela bez hnutí Thekla.

„Vy máte svoje zboží, já chci svůj plat,“ připomněl jsem jim. „Kdo mi zaručí, že to holka nevezme zkrátka?“

„Já,“ ozvala se elfka. „To dítě porodí. Tolik síly ještě má.“

„A pak?“

Pokrčila rameny. „To už není předmětem naší dohody, můj milý.“

Měla pravdu, a tak jsem Theklu zvedl. Byla lehká, ale visela příliš bezvládně na to, aby se pohodlně nesla.

„Starej se o mou dceru dobře,“ dotkl se elf rty mé tváře.

„Dceru?“ Stačilo mi, že mě líbnul, a teď ještě prorokoval narození děvčete. Holku bude Škola chtít ještě míň.

„Dceru,“ přejel si úzké rty jazykem a s květem, přitisknutým k hrudi, se ke mně otočil zády. Žena ukazovákem nakreslila veřej, tma pukla a oba do ní vstoupili. Koutkem oka jsem zahlédl rozestlanou postel. Stál jsem uprostřed lesa sám s holkou v náručí a větve kolem mě se hýbaly jako ruce pomatených. Pomalu jsem spustil Theklu na přikrývky a při té příležitosti jsem si všiml, že se pozvracela.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zaklínačka Lota.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.