Modlitba za hriech

Kristína Falťanová

Text © Kristína Falťanová

Cover © Dagmar Požoniová, 2013

Photo © Miguel Moya Ramos, 2013

Vydalo: © Artis Omnis 2013

epub produced by: © iAdverti publishing 2014

All rights reserved.

www.iadverti.com

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-89341-97-9

1.

Presne si spomínam na ten deň... Naveky zostane nezabudnuteľný. Veď akoby sa aj dal vymazať zo spomienok, keď v tej jedinej prekliatej sekunde sa mi svet rozbil na tisíc kúskov a srdce explodovalo ako naložené plastickou trhavinou. Zlosť, nenávisť, bezmocnosť a duševná paralýza ma vyhnali preč z bytu. Zostať tam ešte čo i len minútu a hľadieť pritom do očí človeku, ktorý mi zobral všetko, určite sa zadusím.

Ani neviem, ako som sa dostala von. Prichytila som sa až pri tom, ako oddane hľadím na farebné lístie poletujúce nízko nad zemou. Čosi mi hlasno šepotalo a pritom sa blažene vyžívalo v hre s vetrom. A to aj napriek tomu, že bolo úplne jasné, kto je v tomto prípade víťaz.

Vyčerpaná udalosťami posledných hodín sa snažím nemyslieť. Len hľadím... Jeseň mám zo všetkých ročných období najradšej. Je úplne jedno, či je pekne farebná, alebo smutne sychravá. To vôbec nie je podstatné. Akákoľvek totiž je, v oboch prípadoch má svoju čarovnú atmosféru. Milujem prechádzky v objatí jesenného dažďa sprevádzané vôňou štipľavého dymu, valiaceho sa z komínov rodinných domov a pomaly stúpajúceho k oblohe. Typický mliečny opar zahaľuje ulicu a ešte viac umocňuje pocit temnej intimity večera. Taktiež mocne na mňa pôsobí unavené jesenné slnko. Hrdinsky sa snaží z posledných síl žiariť na farebné koruny stromov, aj keď mu ubúda na intenzite.

Odteraz sa však jeseň, moje milované ročné obdobie, už navždy bude vo mne spájať s bolesťou. Všetko zničil...

Pritiahla som si hrubý zelený sveter viacej okolo bokov a zahľadela sa do diaľky pred seba. Nedívala som sa len na starý popraskaný asfalt s mlákami po doobedňajšom daždi, ktoré slnko ešte nestihlo vysušiť. Pozerala som sa oveľa, oveľa ďalej. Pokúšala som sa dovidieť až do svojej budúcnosti. Tá bola príliš hmlistá a vzdialená na to, aby som dokázala rozoznať, čo má pre mňa pripravené. Desila ma čoraz viac.

Kúpila som si horúci citrónový čaj v neďalekom stánku. Nemala som naň chuť, no po tom, čo začal fúkať studený vietor, mi úplne skrehli prsty. Už aby som bola doma v teple, pomyslela som si túžobne. Doma... A kde vlastne je ten bezpečný prístav? V byte, v ktorom žijem, či v náručí milovanej osoby? Akosi náhle zovrel moje telo do svojich pazúrov nepríjemný pocit chladu. Temný a desivý. Taký, čo sa dostane omnoho ďalej než len pod kožu, omnoho ďalej než do kostí. Dokáže byť natoľko zákerný a zverský, že zaútočí priamo na dušu.

Preklínala som pochybnosti, ktoré mi nedali už dlhší čas spávať a ktoré sa dnes potvrdili. Nikdy som im neposlala pozvánku, a predsa tu boli. Mátala ma tá predstava. Vynorila sa len tak, bez výstrahy. Bola krutá a netaktná. Nepoznala zľutovanie a už vonkoncom sa neriadila zásadami slušného správania. Drzo si prišla a úplne odignorovala starý známy fakt, že ryba aj hosť na tretí deň začínajú páchnuť, mali by sa teda pomaly zberať na odchod. Možno je hlavný problém v tom, že tá prekliata myšlienka sa ako hosť necíti. Práve naopak. Mám čoraz silnejší pocit, že sa u mňa rozhodla zakotviť nastálo. Je ako odporný spolubývajúci. Červ, ktorý ma nahlodáva a núti do vecí, o ktoré nemám ani najmenší záujem. Bolo pre mňa osobným sklamaním položiť si otázku, ku ktorej ma donútila. Bránila som sa jej. Boh mi je svedkom, že som sa zo všetkých síl snažila vyhnať ju zo svojej hlavy. Usilovala som sa ju ignorovať, dokonca som sa ju pokúšala oklamať. No neúspešne. Nezostávalo mi teda nič iné ako postaviť sa k celej veci zodpovedne. Aj napriek tomu, že som sa bála pripustiť si ju k telu, vedela som, že nemá význam toto stretnutie už dlhšie odkladať.

„Ten skurvysyn!“ začala veľmi zhurta Mini, ani ma nenechala dokončiť vetu.

Bola prvá, ktorej som sa išla vyrozprávať. Odvahu hovoriť o Teovej nevere som nabrala až na tretí deň. Keďže Mini býva v byte vedľa môjho, dva dni som sa jej zatajovala a úmyselne vyhýbala. Poznáme sa síce len rok, no hneď by si bola všimla, že sa niečo deje. Nie nadarmo dostala odo mňa prezývku Mini. Nebolo to len pre jej minisukne, minivzťahy a červený Mini Cooper, ale aj pre miničas postačujúci jej na detailnú analýzu. Mala úžasnú pozorovaciu schopnosť. Jej senzory hneď všetko zaznamenali. A to čertovsky rýchlo.

Pozrela som na ňu prísnym pohľadom. „Nezaťahuj do toho jeho mamu. Ona s tým nemá nič spoločné,“ krotila som jej afekt.

„No dobre, tak nie je skurvysyn, ale...“ „Fajn, obe už vieme, čo je, nemusíme to hovoriť nahlas, akoby sme práve vyšli z chlieva,“ zastavila som ju pred ďalšou spŕškou vulgárnych pomenovaní a v hanlivom, hoci v jej podaní skutočne veľmi kreatívnom prirovnávaní môjho manžela k ľudským a zvieracím pohlavným orgánom. „A čo teraz?“ opýtala sa a pritom horlivo poťahovala z dlhej bielej cigarety.

Bola rozrušenejšia ako ja. Akoby ona bola tá podvedená. Chodila po balkóne sem a tam ako tiger v klietke, zatiaľ čo ja som len sedela na parapetnej doske a pätami kopala do steny pod ňou. Celkom ako v tranze.

Na otázku som jej neodpovedala. Len som mykla plecami. V tej chvíli som na ňu odpovedať nemohla. Nevedela som čo. Keď do vzťahu dvoch ľudí vstúpi nevera, nič už nebude rovnaké ako predtým. Môže to byť buď oveľa lepšie, alebo aj oveľa horšie. To druhé je pravdepodobnejšie. Asi by som darmo hľadala niečo iné. Nič medzi tým zrejme nejestvuje.

Vo svojom živote som sa stretla s jediným pozitívnym dosahom nevery na vzťah. Skutočne len jedným jediným. Naopak, s Mini sme v ten večer, v záujme utešiť ma, napočítali tridsaťdva prípadov rozvodov, a to len v našom blízkom okolí. Pri takmer všetkých bola dôvodom práve nevera. Zaskočilo a šokovalo nás číslo, ku ktorému sme sa prepočítali. Akoby bola nevera novodobou epidémiou či dokonca pandémiou vzťahov v našej spoločnosti.

Nikdy som sa o neveru a jej následky vážnejšie nezaujímala. Vylučovala som možnosť, že by sa to mohlo stať aj mne. Bola som predsa ústretová, tolerantná a pozorná manželka. Možno práve preto teraz panikárim a neviem, čo mám robiť. Ako sa mám zachovať? Pevne dúfam, že i na toto už múdre hlavy vyvinuli nejakú vakcínu. Som odhodlaná dať sa ešte dnes zaočkovať. Očakávam, že účinok bude rovnako rýchly a spoľahlivý ako pri vychýrenej tabletke „po“. A všetko bude zase dobré.

„Bože! Cítim sa ako po troch hodinách v saune,“ žalujem sa Mini.

„Si len rozrušená. V prvom rade sa musíš upokojiť. Snaž sa udržať si chladnú hlavu. Dýchaj zhlboka.“

„Fakt? A vieš, ako sa to robí? Dať bokom emócie? To nie je ako dať si dole príčesok. Navyše, mám sto chutí Tea zbiť.

Mučiť ho rovnako, ako mňa mučí každá nová minúta. Zbičovať, dokopať, utĺcť, vyfackať... Vybiť si na ňom svoju zlosť. Cítim sa taká stratená, zmätená. Akoby ma Teo práve zbavil všetkých vnemov. Nevidím, nepočujem, nemôžem hovoriť, len stojím uprostred prázdnoty a nemám najmenšie poňatie, ktorým smerom sa v tej ničote vydať. Len bolesť, to je jediné, čo teraz vnímam,“ vzlykala som.

S tvárou v dlaniach som sa ponorila do svojich pochmúrnych myšlienok. Ani neviem na ako dlho. Čas už odrazu pre mňa neznamenal nič...

„Haló, zem volá Zoe,“ vrátil ma do reality kamarátkin hlas.

„Hm?“ opýtala som sa bez záujmu.

„Pýtam sa, či sa rozvedieš?“

„To neviem.“

„Mala by si,“ pozrela na mňa prísnym pohľadom a provokatívne mi do tváre fúkla cigaretový dym.

To už bola hádam jej tretia cigareta. Odpaľovala si jednu od druhej.

„To nie je len tak. Nedávam mu kopačky. Rozvod je vážny krok. Ty sama by si to mala vedieť najlepšie. Vieš, ako na tom bola tvoja sestra, keď sa rozvádzala.“

„To viem, ale viem aj to, ako dobre sa má teraz.“

„Lenže ona bola iný prípad. Teo predsa nie je gambler a ani nemíňa naše spoločné peniaze na nočné laškovanie so štetkami.“

„Nie, lebo jemu tá fľandra vyfajčí aj zadarmo.“

Odišla som z balkóna do kuchyne. Nestála som o to, aby niekto, i keď Mini, takto drsne hodnotil situáciu, v ktorej sa nachádzam.

„Neurážaj sa,“ Mini mi bola v pätách.

Prestúpila som z nohy na nohu. „Neurážam, no nezabúdaj, že sa bavíme o mne. O mojom živote, no a ten sa mi práve zrútil ako newyorské dvojičky. To, čo mi rozprávaš, sa nepočúva trikrát príjemne. Neviem, čo mám robiť, ako to mám prekonať? Teo je stále môj manžel a ja ho milujem,“ kričala som na ňu cez slzy.

„Aha... No on na to zjavne zabudol,“ zašomrala si akoby sama pre seba. „Teraz sa budeš tváriť akože nič? Prepáč, že sa pýtam, no ja by som vedľa neverného chlapa nedokázala žiť,“ pokračovala. Spýtavo pritom zdvihla obočie a otvorila fľašu koly.

Tiež by som si potrebovala tak zasyčať a vypustiť „paru“. Sklopila som zrak, pretože som presne vedela, kam tým smeruje. Nemienila som však na to reagovať. Len som zhlboka dýchala. Naozaj som si nevedela predstaviť, ako si vedľa neho večer ľahnem do postele. A víkendy u svokrovcov? To bolo pre mňa teraz úplné sci-fi. Ako pred nimi nedať najavo, čo sa stalo? Ako sa nepýtať − „Bol si s ňou?“, keď bude meškať z práce? Rovnako nepredstaviteľný bol však pre mňa aj život bez neho.

„Obe vieme, že nie si ten typ, ktorý by si toto nechal páčiť.“

Mini naozaj výstižne pomenovala to, na čo som myslela. A mala pravdu. Som mladá, len pred mesiacom som oslávila tridsiatku, nechcem prežiť celý život v nepohode. V nepokojnom rodinnom prostredí plnom hádok, obviňovania a výčitiek. A čo deti, keď raz prídu? Pre ne zrejme takýto život tiež nebude výhrou. Na prehltnutie to bol pre mňa nateraz priveľký kúsok.

„Takto to predsa nemalo byť...“ Krútim sklonenou hlavou a negatívnym pocitom otváram aj poslednú závoru.

„Zlato,“ začala Mini láskavo a podala mi balíček papierových vreckoviek. „Ja viem, že to bude ťažké, no musíš zmeniť svoj postoj. Nikto to neplánuje a každý to spočiatku odsudzuje, no skús sa nad tým zamyslieť. V pokoji si to sama preber.“

„To nemôžem,“ odmietavo som tvrdila. „Veď požiadať o rozvod by bolo ako dať mu požehnanie na to, čo robí,“ zahriakla som ju plačlivo.

„Na neho kašlem, vieš predsa, že mi nikdy nebol sympatický. Myslím na teba! Záleží mi na tom, aby si bola šťastná. Uvedom si, že toto nebolo len opilecké pošmyknutie kdesi na firemnom večierku. Zoe, on ťa s ňou podvádzal celkom zámerne a opakovane. Byť tebou, sťala by som mu vtáka gilotínou. Musíš nabrať odvahu a skoncovať s tým. Začať nový život. Bez neho.“

Nemám sa obzerať? Prestať hľadať odpovede? To je síce jednoduché poradiť, no ťažké spraviť. Skutočne neviem, či dokážem upriamiť svoj pohľad iným smerom ako na Tea.

Už je to sedem dní, čo ma doma nikto nečaká. Iba bolesť a prázdnota. Len čo som prišla z práce do prázdneho bytu, v ktorom vládlo priam hrobové ticho, zamierila som do kúpeľne. Stála som pred zrkadlom a hľadela do očí sama sebe. V odraze som pozorovala slzu lesknúcu sa v kútiku oka, zatiaľ čo ostatné už v baletnom predstavení stekali po mojich lícach. Stále to bolo ťažké.

Kedysi som presne vedela, čo chcem, o čom snívam, po čom túžim. Ako sa mohlo stať, že moje pocity a túžby sú zrazu také zmiešané? Môj život bol donedávna celkom bežný. Viac nudný ako vzrušujúci. Teda, vlastne len nudný, nikdy nie vzrušujúci. Za vrchol blaženosti, ktorý som v poslednom čase zažila, sa dal považovať akurát výpredaj v obchodíku s bytovými doplnkami, čo nedávno zatvorili. Tea som však milovala a pocit istoty a pokoja, ktorý mi dával život s ním, tiež.

Zo sebaľútosti ma prebralo klopanie na dvere. Hneď som vedela, koho to čerti nesú. Tak rytmicky klope len jedna osoba. Správnosť môjho úsudku som si potvrdila pohľadom do priezoru.

„No otvor už. Vieš, že som to ja a nesiem aj priateľa Johnnieho,“ žartovne zamávala pred dverami fľašou whisky.

„Vitaj, Mini,“ uškrnula som sa na ňu škárou vo dverách, „poď ďalej.“

Mini zamierila priamo do kuchyne. Zo skrinky nad umývadlom vytiahla dva široké poháre z hnedého skla a otvorila fľašu.

„Začneme zľahka, alebo poriadne divoko?“ našpúlila na mňa pery.

„Vieš, že farebné nepijem. Navyše, dnes som ešte nič nejedla.“

„Ty sa teda postaraj o jedlo a ja na seba preberiem zodpovednosť za tvoj pitný režim,“ pobavene sa zasmiala Mini.

„Si poriadna potvora. Nalej mi teda, ale len na dno pohára,“ pozrela som na ňu prísne, no v podstate som jej dala tichý súhlas s tým, aby ma opila.

Ako základ som do žalúdka rýchlo hodila aspoň teplú hrianku s plátkom tvrdého syra. To boli jediné dve jedlé potraviny v mojej domácnosti, ktoré neboli sfarbené dozelena a z ktorých sa dalo pripraviť rýchle a aj pomerne chutné jedlo.

„Tak ako? Uvažovala si nad tým?“ Začala Mini priamo a bez zbytočných rečí. Taktná ako vždy.

„Hej, uvažovala,“ štrngli sme si, no pohľadom som jej naznačila, že sa o tom nechcem baviť. „Nevidíš, že jem? Nekaz mi, prosím, chuť do jedla,“ povedala som otrávene.

„Ale no tak... A?“

„A čo?“

No ako si sa rozhodla?“

„Nerozhodla.“

„Bože, ty si teda prípad,“ pokrútila Mini hlavou a odišla si zafajčiť na balkón.

Ja som aspoň v pokoji dojedla svoje prvé a zrejme aj jediné jedlo dňa. Fakt neviem, čo čakala. Tisíckrát som nad tým premýšľala. Rozviesť sa, či pozbíjať tie trosky, ktoré zostali z nášho manželstva? Výsledkom mojich úvah však vždy boli jedine návaly plaču a pocit absolútneho zahnania do kúta. Celé to bolo príliš čerstvé a bolestivé na to, aby som sa na celú situáciu dokázala pozrieť triezvo a s rozvahou. No a Mini mi ako dobrá priateľka a jediný človek, ktorý o tom zatiaľ vedel, do otvorenej rany pekne pomaly sypala soľ. Nutne som potrebovala nájsť núdzový východ. Jediné, čo som však v sebe objavila, bolo presvedčenie, že postávanie na jednom mieste ma pomaly, ale isto zabije.

„A kedy to budeš vedieť?“ Začala Mini, hneď ako sa z balkóna opäť vrátila do kuchyne. Zjavne mi s tým nemienila dať pokoj.

„Netuším. Nechcem byť v rodine prvou rozvedenou. Verejne nechcenou. Ohrdnutou. Nepotrebnou. Podvedenou. Poníženou. Zašliapnutou a odkopnutou.“

Dosiaľ som sa nepokladala za sentimentálnu a myslím si, že moje okolie by to potvrdilo. O to viac ma teda zaskočilo, čo sa so mnou v poslednom období deje. Patrím skôr medzi racionálnych ľudí, no netajím sa tým, že občas sa v snahe prikrášliť si krutosť reálneho života utiekam do ríše snov. Nechcem, aby to pôsobilo, že som studená ako kocka ľadu. To teda vôbec nie. Som citlivá a tiež potrebujem na život lásku, túžbu a aj čosi, čo nedokážem dosť dobre pomenovať. Nerada o takých veciach nahlas rozprávam a len málokedy dokážem slovne vyjadriť svoje pocity. Hoci to neznamená, že by som ich necítila. Túžim svoj život zmeniť k lepšiemu. Prečo mám však taký obrovský strach? Vždy som si myslela, že ak môj partner proti mne napríklad zdvihne ruku alebo ma podvedie, dokážem bez milosti povedať: Zbaľ si svoje veci a vypadni! No keď sa to stalo, nebolo ľahké nekompromisne za ním zabuchnúť dvere. Je hrozné, že pre pocit falošnej istoty by som radšej zostala vo vzťahu s neverou. Uväznená v zložitej rovnici s tromi a jednou neznámou.

Na druhej strane, naliala som si čistého vína. Ja tiež nie som snehobiela ako ľalia. Aj ja som občas túžobne pozerala na iného muža. Niekedy som si pri milovaní dokonca striedavo predstavovala sexi Gerarda Butlera a charizmatického Davida Boreanaza. Nedopúšťala som sa tým azda tiež nevery? Mám ja vôbec právo súdiť a odsúdiť jeho? Možno som rovnaká ignorantka šiesteho Božieho prikázania ako aj on. Rozdiel medzi nami je akurát v tom, že on svoje predstavy premenil na skutočnosť aj v reálnom živote, zatiaľ čo ja som si svoje cudzoložstvo ponechávala len pre môj vnútorný svet. No rovnako ako sa on previnil voči Bohu tým, že ma podviedol, nepreviním sa aj ja porušením sľubu, ktorý som dala pred oltárom? V dobrom aj zlom, v bohatstve i chudobe, v zdraví aj chorobe, v šťastí aj nešťastí, tak sľubujem, zneli mi v ušiach kedysi dávno vyslovené slová...

„Zajtra sa mám stretnúť s Teom,“ vypadlo zo mňa asi po dvoch hodinách rozhovoru s Mini a poriadne dráždivom koketovaní s Johnniem.

Tento džentlmen to so ženami rozhodne vie. Je to absolútne príjemný spoločník. Len mlčí a trpezlivo počúva. Je taký super, až sa mi z neho točí hlava.

„Tak mu odkáž, nech sa dá vypchať,“ miernila sa priateľka.

Zobrala zo stola fľašu Walkera, potľapkala ma po pleci a už jej nebolo.

Ešte dlho po tom, čo som si ľahla do postele, som sa nepokojne prehadzovala. Sprava doľava, zľava doprava. Z chrbta na brucho a zasa späť. Medzičasom som sa bola v kuchyni osviežiť pohárom vody. O desať minút som tam bola opäť. V objatí tmy, ako nejaký zlodej, som stála pri zakázanej skrinke a pažravo chrúmala čokoládu. O ďalších asi dvadsať minút nemožného zaspávania a masírovania matraca váhou vlastného tela som to vzdala a išla si ešte za jeden hrknúť. Opäť potme, akoby som sa sama pred sebou hanbila za to, čo robím. Len lúče pouličných lámp intímne osvetľovali teritórium môjho kuchynského lokálu.

Naliala som si zlatohnedý mok jemne citrusovej chuti. Tvrdšie som doma nemala. Inak by som určite siahla po tom. Túto noc platilo, čím viac retiazok, tým lepšie. Do postele som to nemala ďaleko. Inak, niežeby som sa po tomto súkromnom prípitku cítila prevratne lepšie, to nemôžem povedať. Všetko bolo po starom, akurát že mentolovú chuť zubnej pasty v mojich ústach nahradila nová horká chuť chľastu. Snažila som sa ju spláchnuť dobre známym pohárom vlažnej vody. Po prvom nevydarenom pokuse som však v sebe nenašla vôľu ďalej bojovať s chuťou horčiny, ktorá sa mi rozlievala v hrdle. Z tohto frontu som síce porazene, no zato poslušne odpochodovala späť do postele. Ten jeden pohárik ma úplne dorazil, a to som potrebovala. Nohy som mala ako z olova, ruky mi príšerne oťaželi. A hlava? Tá stále nie a nie vypnúť. Cítila som sa ako kazový výrobok, ktorý skratoval a nebolo možné uviesť ho do úsporného režimu.

Za všetko mohlo to zajtrajšie stretnutie s Teom. Čakal nás dôležitý rozhovor. Za schopnosť ponoriť sa aspoň na pár hodín do snov by som v tej chvíli bola ochotná vari aj darovať pravý vaječník na lekárske účely. Alebo rovno obidva. Koniec koncov, načo sú mi? Veď oplodniť ma aj tak momentálne nemá kto. Ak to zajtra nedopadne dobre, skončím možno ako zatrpknutá stará dievka, ktorá si nenaplnené materské sny bude kompenzovať pri mačkách.

Už to vidím. Dokonca farebne. Akoby som práve vyfarbovala maľovanku. Neveľká hrdzavá mačka sa bude volať Sára, strakatá Sofia a malý čierny kocúr bude Šimon. Budú so mnou spávať v jednej posteli a žrať zvyšky jedál z môjho taniera.

Spánok neprichádza ani po ďalšej hodine. „Bože, prosím ťa, daj, nech už spím,“ piatykrát pokorne žobroním v záverečnej fáze Otčenáša.

Z postele som sa vytiahla až tesne pred obedom. Zobudilo ma pípnutie esemesky.

„Môžeme sa stretnúť doma? Potrebujem si zobrať pár vecí. Vyhovuje o druhej?“ písal môj drahý, teda, donedávna ním ešte bol.

„O. K.“ odpísala som mu automaticky. Mini mi síce pri každej možnej príležitosti zdôrazňuje, aké dôležité je nechať muža na odpoveď čakať aspoň pár minúť. Neriadila som sa tým v minulosti a neriadim sa tým ani teraz. Teo je predsa môj manžel. Nepotrebujem ho nechávať v napätí. Navyše, on na takéto psychologické hry nikdy veľmi nebol. Je ekonóm, jeho zaujímajú fakty a čísla. Hoci boli aj časy, keď nebol taký vážny.

Mala som osemnásť, keď som ho spoznala. Nie veľmi vysoký chalan a ani nie celkom môj typ. Zato bol veľmi vtipný, výrečný a pohľad svojich nebesky modrých očí s radosťou a potešením používal na to, aby ma ním opakovane opíjal. Bol o štyri roky starší, v čase nášho zoznámenia už pracoval a financie mu nerobili problém. Brával ma na rôzne domáce aj zahraničné výlety, chutné večere, veľké koncerty, no a z času na čas ma obdaroval milou drobnosťou. Nie na narodeniny, meniny či výročie prvého stretnutia. Ale len tak, aby ma potešil. A tak každá chvíľa strávená s ním bola pre mňa, pochopiteľne, zážitkom. Mali sme spoločné záujmy, plány aj očakávania. Zabávali sme sa, veľa sme cestovali, snívali, no aj prekonávali prekážky. Hlavne sme túžili byť navždy spolu.

Žiadny iný muž ani žiadna iná žena nám nemohli dať to, čo sme mali spolu.

Plne vedomí si tohto faktu sme sa po sedemročnom vzťahu nadivoko, bez papierov, ale pod jednou strechou, rozhodli konečne sa zobrať. „Veď už bolo načase,“ zhodlo sa okolie. Prsteň s neveľkým, no zato pravým briliantovým očkom som v tom čase na prste nosila už takmer štyri roky.

Svadba nebola veľká. Išlo skôr o malú komornú svadbičku s najbližšou rodinou a priateľmi. Elegantná a luxusná zábava presne podľa našej chuti. Jednoducho svadba snov − oficiálny začiatok spoločného života. Teo bol láska a láska bola ako sen, ktorý som reálne žila.

Hm... Nikdy by som si nebola pomyslela, že deň, na ktorý sme sa tešili, deň, ktorý sme tak dopodrobna plánovali, deň, ktorý mal byť jedným z najkrajších, môže pre nás predstavovať začiatok konca. Možno nevera je len skúška preverujúca pevnosť nášho vzťahu.

Niekto by možno povedal, že ide o osud, ktorého varovné signály sme dlhší čas prehliadali. Alebo žeby išlo len o obyčajnú ľudskú slabosť a zlyhanie? Či nám ľuďom vlastnú zvedavosť a experimentovanie? Neviem a s najväčšou pravdepodobnosťou nikdy ani vedieť nebudem. Jedno je isté − láska v osemnástke bola pre mňa prelomová. Moju dušu totiž zmenila na nepoznanie.

„Si presný ako vždy,“ privítala som Tea bezprostredne po tom, čo jeho kľúče zaštrngotali v zámke.

„Veď vieš, presnosť je výsada kráľov,“ usmial sa nasilu. Tam naša konverzácia na najbližších pár minút zastala.

Išiel do spálne, počula som, ako otvoril skriňu a o chvíľu ju zase zavrel. Pri vchodových dverách si zložil tašku. Bola do prasknutia plná a on rýchly. Asi nepreberal, bral celé komíny naskladaných vecí, napadlo mi. Mlčky prišiel ku mne do obývačky a sadol si do kresla.

Ani jeden z nás nevedel, kde začať. Mala som toľko otázok − ktorú položiť ako prvú? Vyzeral dobre. Lepšie ako ja. Oddýchnutý a spokojný. Rozhodne som však nemala v úmysle lichotiť mu.

„Si u rodičov?“ začala som priateľským tónom.

„Nie,“ odpovedal bez emócií.

„V hoteli?“ skúšala som šťastie znova.

„Nie.“

„Bývaš u Tomáša, u nejakého kolegu alebo azda v kancelárii?“ Každou ďalšou položenou otázkou mi stúpal adrenalín v krvi. Bol ticho, ani sa len nezmohol na odpoveď, úbožiak!

„Takže u nej?“

Len kývol hlavou. Mala som nutkanie udrieť ho. V duchu som dúfala, že len zle počujem. Že je to zlý sen. Nočná mora, z ktorej sa neviem prebudiť. Tak ja už týždeň hľadám spôsoby, ako naše manželstvo zachrániť, a on sa zatiaľ váľa v posteli s tou špinavou cundrou?!

„A ja som ti tak verila... Je mi z teba zle. Ako si len mohol? Mal si všetko. Podporovala som ťa, dôverovala som ti...“

Keď som sa počúvala, čo hovorím, zovrelo mi hrdlo a pre slzy som nemohla ďalej pokračovať. Teo len sedel a mlčal. Ani sa len na mňa nepozrel. Asi nechcel vidieť, čo urobil. Ako veľmi mi ublížil.

„Prečo? Povedz mi, prosím, prečo práve ona? Bola v tvojom živote dávno predo mnou. Mohol si ju mať kedykoľvek predtým. Tak prečo teraz? Niečo ti chýbalo? Bol si hádam nešťastný? Nespokojný? Neukojený? Nepochopený?“

Len mlčky krútil hlavou a červeň mu stúpala po tvári. Myslím, že mal dokonca v očiach slzy, no ani napriek tomu som ho nedokázala ľutovať.

„Tak prečo? Zaslúžim si vedieť prečo! Maj ku mne aspoň toľko úcty, že mi, doparoma, povieš prečo!“

Kričala som ako po sopľavom decku. Neviem, kde sa to vo mne nabralo, no dobre mi padlo dostať to zo seba von. Odpoveď však neprichádzala. Nepočula som z jeho úst nič, čo by zaplátalo tú obrovskú dieru. Nedožičil mi pokoj a zmierenie, ktoré som v tej emocionálne vypätej chvíli potrebovala. Nemienila som však upustiť zo svojej nástojčivosti.

„Miloval si sa s ňou dnes ráno? Alebo si ju pretiahol tesne predtým, ako si išiel sem? Rozdali ste si to včera večer pred spaním? Alebo si s ňou dokonca spával aj tesne potom, keď so mnou?“

Odmlčala som sa na chvíľu. Teo sa ani nepohol. So sklonenou hlavou nemo hľadel do zeme.

„Sme manželia. Päť rokov som tvoja žena, dočerta! Bola so mnou v posteli nuda? Či prechádzaš nejakou krízou? Je lepšia milenka? Alebo to bola náhoda? Nehoda? Prišlo to samo? Po pätnástich rokoch, čo ju poznáš, si sa znenazdajky zamiloval?“

Chrlila som zo seba otázku za otázkou a chodila pri tom po obývačke hore-dole ako divoká šelma. Videla som strach v jeho očiach. Takúto ma nepoznal. Aj ja som sa bála. Tiež som nespoznávala samu seba.

„Odpusť mi, nechcel som ti ublížiť...“

Tak jedine na tento slovný odpad sa Teo zmohol. Bolo mi z neho úprimne zle.

„A spať si s ňou chcel? Čakal si, že sa to vaše laškovanie zaobíde bez následkov? Čo si si vlastne myslel? Dovoľ mi, aby som ti opäť pripomenula, že si ženatý. So mnou!“

A zase ticho, počuť len jemné praskanie drevenej podlahy pod váhou môjho tela.

„Uvedomuješ si, ako si mi ublížil, ako si ma ponížil?“

Čakala som, že ho moja nástojčivosť zlomí. Že už konečne niečo povie. A povedal... To by som však radšej nepočula.

„Asi bude najlepšie, keď sa rozvedieme,“ zaznelo prekvapivo dôrazne po hodnej chvíli toho, čo sme obaja počúvali len tikot nástenných hodín.

Aké symbolické... Akoby nám odpočítavali vymeraný čas. Stála som k nemu otočená chrbtom a hľadela von oknom, keď som počula zabuchnúť dvere.

Čakal ma teda rozvod. Nejeden človek, ktorý si tým peklom prešiel, mi vravel, že to bude oveľa horšie, ako si myslím. Dala som sa poučiť.

Je začiatok roka. Presnejšie štvrtý januárový deň. Za oknami typická sychravá sobota, keď človek nemá na nič chuť. Len sa poneviera a polihuje.

Ja tiež. V šálke horúceho vareného vína plávajú kúsky škorice, klinčekov a citróna. Na stole, hneď vedľa neveľkej kôpky starých denníkov, horí vonná sviečka. Priam omamná vôňa medu a vanilky sa mi vlieva až do duše. Páčilo sa mi písať si denník. Odkukala som to ako násťročná z filmu Madisonské mosty. Pripadalo mi vtedy pekné, verne si prostredníctvom nich aj po rokoch oživovať spomienky. Aj dnes to považujem za perfektnú možnosť teleportovať sa do minulosti, lepšiu než cez fotky a videá.

Nebyť mojej melanchólie, tipujem, že tak za dva-tri týždne by všetky moje niekdajšie sny, zážitky a spomienky skončili ako popol na dne pece. Neveľké zošity v tvrdej väzbe s kvetinovým vzorom som našla u starých rodičov v kotolni. Práve tam z nich mal starký postavenú vežičku, z ktorej len odoberal na podkurovanie...

„Naozaj si ich berieš?“ váhavo na mňa pozeral starký.

„Naozaj,“ odvetila som rozhodne.

„Načo ti budú? Ak nemáš čo čítať, pobalím ti k tým kompótom aj staré noviny,“ doberal si ma.

„Zozinka, deje sa niečo? Nie je dobré len tak sa hrabať v minulosti,“ zaplietla sa ustarostene starká.

Pred bohapustým klamstvom ma zachránila známa televízna zvučka, ktorá ohlásila koniec reklamy. Stará mama už nečakala na odpoveď. Komicky, len čo jej nohy stačili, sa ponáhľala pozerať obľúbenú asi tristodielnu argentínsku telenovelu.

Keby som to nevidela na vlastné oči, neverila by som, že aj sedemdesiatdva ročná žena dokáže brať schody po dvoch.

Len pre vysvetlenie, nevolám sa Zozinka. Rodičia ma milujú a výber môjho mena nebol z ich strany pomstou. Som Zoe. To len stará mama ma odmala potrebovala volať zdrobneninou. Keďže tú moje meno nemá, poňala to po svojom − Zozinka. Začiatkom osemdesiatych rokov minulého storočia, keď som prišla na svet, si polovica ľudí v dedine myslela, že sa volám Zuzanka a starká si len mrmle popod nos. Časom však všetci pochopili.

„Jáj, dievča, tak dobre horeli,“ neprestával ani po hodine dobiedzať starký.

„Ani sa nenazdáš a donesiem ti ich späť. Kým sa tak stane, sú len moje,“ hodila som bumerang späť.

Denníky som načas jednoducho chcela u seba. Odžiť si to všetko ešte raz. Uzavrieť to v sebe, rozlúčiť sa. Ten úplne prvý som si začala písať len pár mesiacov predtým, ako som spoznala Tea. Pre niekoho možno detinské, pre mňa s odstupom času možno tiež, no aj tak som mala nutkanie posledný raz si zaspomínať na to, čo bolo. Navyše, nenašla som ich všetky. Niektoré boli zaprášené, navlhnuté a zašpinené od sadzí. Z iných už bolo trhané, napriek tomu mi poslúžili ako palubný lístok prvej triedy.

Prvý bozk, nesmelý pohľad, citlivo prepletené prsty, ale aj kúpa prvého spoločného bytu. Vyberanie vzoru svadobných oznámení či miesta na svadobnú hostinu. Nezabudnuteľná dovolenka, spoločná pieseň, vtipy, na ktorých sme sa smiali. Vzácne spomienky, ktoré nič nezmaže. Spoločné tajomstvá aj zaužívané rituály. Prekonanie prvej vážnej krízy, a taktiež pre niekoho nudné, pre nás však ideálne papučové večery vo dvojici. Všetko to, čo nás spájalo. To, čo malo byť večné. Žili sme si svojím bežným životom. Niekedy sme sa vliekli slimačím tempom, inokedy sme sa zase naháňali ako za besným psom. Veď taký je život... Raz prežívame lepšie, inokedy horšie obdobie. Myslíme si, že nás nič neprekvapí. Myslíme si, že niektoré istoty a fakty v našich životoch sú nemenné. A predsa!

Bola som odhodlaná, zmierená. Odpustiť mu? To je príliš silné slovo. Našla som však spôsob, ako s tým aspoň nateraz žiť. Vedela som, že ten kolotoč treba roztočiť. Rovnako ako musela kolegyňa z práce, kamarátky Dada, Livka, Zuzana aj šéfkina sestra Slavomíra... Taktiež pani z bytu oproti aj suseda z piateho, čo pre rozvod predávala pred polrokom byt. No hej, je nás celkom dosť, prerátala som to narýchlo v hlave.

Kdesi na internete som kedysi čítala, že až okolo štyridsať percent manželstiev na Slovensku sa končí rozvodom. Skutočne nelichotivé číslo!

Mňa to čaká už pozajtra. Nový týždeň začnem ako rozvedená.

S Teom som sa od toho posledného rozhovoru nevidela. Riešili sme spolu len nevyhnutné formálne záležitosti, aj to výhradne telefonicky. Stretla som sa s ním až v deň rozvodu. Pred budovu súdu sme sa dokonca odviezli jedným autom. Ráno prišiel po mňa a normálne, teda v rámci možností, sme spolu komunikovali.

Keď však asi hodinu po našom príchode sudca vyhlásil, že nás rozvádza, hrdlo mi stiahlo a skutočne som sa nemohla nadýchnuť. Snažila som sa neukázať bolesť a všetku svoju energiu som sústredila len na to, aby som potlačila slzy.

V miestnosti sme odrazu stáli traja cudzí ľudia. Ja, Teo a sudca.

Odišli sme bez rozlúčky. Nepadli žiadne slová, nevymenili sme si jediný pohľad.

Z pojednávacej miestnosti som zamierila priamo na toaletu. Tam som sa prvýkrát zhlboka nadýchla. Rovnako ako kyslík zaplavoval každú jednu bunku v mojom tele, prenikali s ním do mňa aj obrovský žiaľ a bolesť.

„Je toto definitívny koniec?“ bežalo mi neprestajne hlavou. Pre mňa nebol. Rozvodom sa to vôbec neskončilo. Úradný koniec manželstva a partnerstva síce nastal, no ja som ešte len vtedy prešla tou pravou pekelnou bránou.

2.

Bolo to ťažkých štyridsaťtri dní. V knihe Ako prežiť koniec manželstva som sa dočítala, že rozvod sa považuje za druhú najtraumatizujúcejšiu udalosť v živote človeka. V rebríčku bolestných zážitkov mu vraj patrí čestné miesto hneď po smrti rodičov a detí. Pravda! Deti nemám a rodičov mám ešte oboch. Mojou dosiaľ neskúšanou dušou to teda poriadne otriaslo.

„Doparoma! Mini, je vôbec možné, aby som sa cítila tak mizerne?“ bez pozdravu som začala hovoriť mŕtvolným hlasom.

„Jéj, ahóóój,“ ozvalo sa radostne. „Slabo ťa počujem, asi tu bude zlý signál. Som teraz na lodi, navyše fúka silný vietor. Zavolám...“ prerušilo sa spojenie.

Mini na desať dní odcestovala pracovne do Dubaja. Oficiálne pracuje ako fotomodelka. Jej fotky som však nikdy nikde nevidela. Na základe mnohých indícií sa domnievam, že robí luxusnú spoločníčku. Ona o tom nehovorí a ja som nenabrala odvahu spýtať sa. Vlastne, je mi to jedno. Keby aj, nevadí mi to. Akurát mi prekáža, že teraz nie je doma. Tá si teda vie vybrať! Odísť práve vtedy, keď jej urgentný príjem potrebujem mať hneď vo vedľajších dverách. Mini má správny nadhľad a ten mi práve teraz neposkytne nikto iný.

Mojich rodičov tá správa spočiatku zasiahla. Očakávali skôr vnúča ako rozvod. Dnes sú však, pochopiteľne, v podstatne lepšej kondícii ako ja. Mama pracuje ako zdravotná sestra na detskej onkológii a otec bol pred nástupom na výsluhový dôchodok hasičom, často ho privolávali aj k dopravným nehodám. Moju aktuálnu životnú situáciu teda považujú síce za smutnú, no nie za nešťastnú a bezvýchodiskovú. Zlo a bolesť poznajú v celkom iných podobách. Navyše, nezaťažujem ich svojimi starosťami a keď sa pýtajú, nesťažujem si. Odmala nás so sestrou a s bratom viedli k samostatnosti. Do brata to rodičia vštepili natoľko, že hneď po maturite odišiel študovať do Číny. Budúci rok sa konečne vráti domov. Jemu jedinému som o rozvode zatiaľ nepovedala. S Teom si sadli, mal ho rád. Suploval mu staršieho brata, ktorého Maroš nemá. V puberte sa často ponosoval, že radšej by bol jedináčik, ako mať dve staršie sestry. Dnes by však nemenil. Veru, čas dokáže poriadne okresať uhol pohľadu.

Aktuálne sa cítim ako v stave klinickej smrti. Dívam sa na svoje telo, akoby som bola mimo neho, len sa voľne vznášam v priestore. Uprene, no bezducho hľadím na biely strop, ktorým prechádza hlboká prasklina ako vráska na čele starého muža. Žiadne žmurknutie, žiadna mimika, žiadny pohyb. Mini mala pravdu, skutočne vyzerám ako živá mŕtvola. Iba telo bez duše. Škatuľka bez obsahu. Sirup bez cukru. Rande bez bozku. Jednoducho nič! Nula, prázdnota, nekonečno, tma, čierna diera...

Pohľadom som zavadila o budík na nočnom stolíku. Je niečo pred siedmou. No výborne, tentoraz sa mi podarilo spať až tri hodiny. Oči mám opuchnuté a červené. Neviem, čo má na tom väčší podiel viny. Plač alebo únava?

Keď človek v noci nespí, toľko toho stihne! Napríklad, predvčerom som upratala komoru, včera som utierala prach a triedila staré časopisy. Túto noc som vydrhla sporák a umyla chladničku. Keďže štýlovú módu mám veľmi rada, fyzická práca mi pomáha, aby sa mojím outfitom na najbližšie mesiace nestala kazajka.

„Plač, bolesť a krik sú dobré znamenia. Je to signál, že človek žije. Ticho je najhoršie. Tam niekde sa už s najväčšou pravdepodobnosťou potuluje smrť,“ hovoril mi otec kedysi dávno, keď som sa ho pýtala na prácu.

Dnes, ani neviem prečo, som si na jeho slová spomenula. Tiež plačem, cítim obrovskú z hrude vychádzajúcu bolesť a mám nutkavú chuť kričať. Som totálne nanič. Ráno čo ráno si opäť uvedomujem, čo sa stalo a v bruchu mi pritom pulzuje pálivá láva. Ten pocit beznádeje sa ma opakovane, v pravidelných intervaloch zmocňuje ako pôrodná kontrakcia.

Teo ma obral o oveľa viac ako len o manželský život. Myslím si, že láska už nikdy nebude láskou. Smiech už nikdy nebude smiechom. Dôvera už nikdy nebude dôverou. Dokonca ani len tá žuvačka už nebude taká mentolová... Mám silný pocit, že budem vracať. Dá sa vôbec vracať od žiaľu? Dá! Idem! Možno zo seba konečne dostanem toho malého odporného červa, ktorý sa mi posledné týždne udomácnil kdesi medzi žalúdkom a pečeňou. Už som sa ho pokúšala vyplakať, vykričať, vybehať a dokonca aj utopiť v alkohole, no nič. Odoláva a odoláva, špinavec malý!

Keď sa konečne z hlbokého predklonu vrátim do stavu vzpriameného a zbadám sa v zrkadle kúpeľňovej skrinky, nespoznávam samu seba. Vidím ružové fľaky na lícach ako následok hektolitrov slaných sĺz vyplakaných za posledné obdobie. Ovisnuté kútiky a vysušené pery, ktoré si na smiech matne spomínajú ešte z čias, keď sa muži naháňali za mamutmi a ženy šúchali o seba dva kamienky v snahe dopracovať sa k iskre. Starká mi často, ešte aj teraz, hovorieva:

„Moja zlatá, všetko zlé je na niečo dobré.“ Už aj volám starej mame, nech mi dá adresu toho inteligenta, ktorý hneď po tom, čo pohol rozumom ako krava chvostom, vypustil z úst túto pamätnú vetu. Fakt by som si chcela potriasť jeho pravicou a mať pri tom obuté kanady.

Radšej ako hľadieť na nepekný obraz v zrkadle, odpochodujem do kuchyne urobiť si čaj na upokojenie. Kúpila mi ho mama v snahe zachrániť moju ubolenú dušu a dopriať jej pokojný spánok. To však netušila, že ja by som namiesto sušených byliniek vo vrecúšku potrebovala konskú dávku antidepresív skrížených s extázou.

Na stole som si všimla kópiu papierov. Ležali tam odvčera a nepáčili sa mi rovnako. Išlo o dokumenty z poisťovne. Prvýkrát som na nich do kolónky o rodinnom stave napísala rozvedená! Bolo to veľmi ťažké, dokonca som sa hanbila. Cítila som sa úbohá a verejne ponížená. Zamyslela som sa nad tým, koľko takýchto nepríjemných situácií budem musieť ešte zažiť a aspoň navonok prekonať so vztýčenou hlavou. Zrejme veľa. No ako sa hovorí: Čo môžeš urobiť dnes, neurob ani zajtra... Poslúchnem. S vybavovaním nových dokladov si dám ešte aspoň na týždeň pokoj. Aj tak by som si mala najprv požiadať o zmenu priezviska. Dnes však ešte nemám silu spustiť obrovskú lavínu zdĺhavej úradnej byrokracie. Alebo len dúfam, že sa niečo zmení?

3.

Je ráno šestnásteho februára. Čas: osem hodín, devätnásť minút. Smer: zlatníctvo. Dôvod: výmena šperkov. Už dávnejšie mi vŕtalo v hlave, čo mi poradila sestra. Jej slová zneli jasne a nekompromisne. „Zbav sa všetkého, čo ti kedy dal. Snubný prsteň, obrúčku aj tie gýčové náušnice, čo si od neho dostala naposledy na Valentína. Všetko to odnes do zlatníctva. Načo to máš opatrovať?!“

Hm! Vraj načo? Jej sa to ľahko povie. Je úplne iná ako ja. Linda je lekárka, internistka. O päť rokov staršia. Čisto pragmatická, rázna a tak trochu feministka. Má síce partnera Kristiána, no keďže ten je rovnaký karierista ako ona, vlastne spolu len spávajú a raňajkujú. Vôbec mi v tomto teda nerozumie. Nechápe, že pre mňa je nepredstaviteľné zbaviť sa čohosi, čo bolo súčasťou mojej ruky celé roky. Je to ako odseknúť si prstenník. Navyše, čo ak sa niečo zmení? Čo ak tú obrúčku ešte budem potrebovať? Človek predsa nikdy nevie...

To, že nás súd rozviedol, je síce fakt, no faktom je aj to, že žiadny súd nás nikdy nezosobášil. Nepotrebujeme predsa súdy na to, aby sme boli manželia. Pokiaľ to tak budeme cítiť, tak to tak jednoducho bude. Pred Bohom sme predsa spojení naveky. Takto som ešte donedávna uvažovala. No po tom, čo som včera popoludní číročistou náhodou na pracovnom stretnutí cez okno kaviarne zahliadla môjho exmanžela s tou kreatúrou, ktorej asi len omylom lekár pri narodení odhadol ženské pohlavie, naštartoval sa u mňa aj záložný zdroj zúrivosti. Ten ma napokon vyburcoval k absolútnemu presvedčeniu. Vedela som, že to príde. No zastihlo ma to presne tak, ako som čakala, nepripravenú. Bolo to nepríjemné. Vlastne, nepríjemné je príliš slabé slovo toho, ako nahovno som sa v skutočnosti cítila. Keby som tam nebola pracovne a polovica ľudí v meste by ma nepoznala, prisahám, že ani sebaúcta by mi nezabránila v tom, aby som preletela cez okno a v amoku jej tak nakopala riť, že by to len tak ľahko nerozchodila. Bože! A Teo? To hriešne prasa?! Tomu by som najradšej odfaklila toho malého zoschnutého škrečka, čo nosí v rozkroku. Vŕŕŕŕŕŕ! Zatiaľ čo navonok som sa usmievala a nedala som na sebe nič poznať, vnútri som sa cítila ako obrovský tlakový hrniec, ktorý onedlho určite roztrhne. Tak som od zlosti zatínala zuby, že mi hádam museli popraskať všetky plomby.

„Ospravedlňte ma,“ odišla som od stola ladným krokom čiernej pumy, aby som si dopriala oddychový čas na toalete.

Taká nabrúsená som hádam jakživ nebola. Ja viem, viem! Už nie sme manželia. Áno, viem, že spáva teraz s ňou. No fakt neviem, ako prehltnúť to, čo som práve videla. Ježišmária, veď oni vystúpili z auta, ktoré, mimochodom, ešte nedávno parkovalo v mojej garáži, akoby sa ani nechumelilo. Teo ju tými obrovskými rukami chytil okolo bokov, akoby to bola preňho tá najprirodzenejšia vec na svete. Fuj! Chce sa mi kričať. Ak by som chcela zo seba dostať ozaj všetko to napätie, vysoká tónina môjho hlasu by zrejme povybíjala sklenené výplne aj na daňovom úrade o dve ulice nižšie. O. k.! Len pokoj, pokoj. Pozitívne je, že už to mám za sebou. Prvýkrát je to určite najhoršie, posmeľujem samu seba. Nádych, výdych, nádych, výdych... Ešte raz som sa zhlboka nadýchla, uhladila som si nové vypasované sako, hodila na seba zrkadlový úsmev a už aj opúšťam bezpečný priestor dámskych toaliet.

Opäť sa vraciam k stolu. Cestou si u mladej servírky objednávam nechladenú neperlivú minerálku s plátkom citróna. Akosi mi medzičasom vyschlo v ústach. Pomaly, pokojne kráčam k stolu a od chrbta pozorujem svojich spoločníkov.

„Prebrali sme to a myslím si, že zajtra môžeme u vás vo firme podpísať papiere,“ prehovoril starší z dvoch biznismenov.

„To ma skutočne teší, páni,“ zapriadla som s úsmevom na perách.

Ešte som ani nestihla odtlačiť svoj veľavážený zadok do toho modrobieleho pruhovaného vankúšika na stoličke a už som aj vo svojom zornom poli opäť zachytila tých dvoch. Poviem vám, ani druhý pohľad na holúbkov bez krídel nebol práve bohviečo. Ó nebesá, pripomenie mi niekto od vás zhora, prečo som si ja vlastne sadla priamo oproti oknu?! A čí debilný nápad to bol ísť na stretnutie práve do kaviarne?! Vyhlasujem, odteraz sa pokojne s obchodnými partnermi môžeme stretávať u mňa v podzemnej pivnici. A ešte aj ušetríme. Tak či tak, odhliadnuc od firemných nákladov, to, čo som práve videla, v mojej ruke zapálilo pomyselnú zápalku. Vlastne horela v nej už poriadna fakľa. Práve týmto horiacim kusom drievka som už o sekundu neskôr v mojej mysli nezvratne pálila most do minulosti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Motlitba za hriech.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.