UŽ VÍM, KDO JSI

Anna Tereza/ Komplot

Jindřich František Bobák

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Děkuji Vlaďce Keprtové za nezištné poskytnutí své fotografie ke zpracování obálky této knihy.

Vydání první 2015

Titulní obrázek: Vlaďka Keprtová

© Jindřich František Bobák

Cover © Jindřich František Bobák

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-87873-65-6 (ePub verze)

ISBN: 978-80-87873-66-3 (mobi verze)

ANNA TEREZA

V agentuře

Už se na ni nemohla dál dívat, na mámu. Od února, co od nich tatínek odešel, se hrozně změnila. Zhubla a pobledla, chodí jako tělo bez duše. Bože, všechno na ní jenom visí.

Ano, všechno se změnilo. Také Anička vnímá svět jinak než dříve. Dokud byl tatínek ještě s nimi, bylo všechno jiné. Teď se protloukají od deseti k pěti, jen taktak se drží nad vodou.

„Hlavně, Aničko, abys dostudovala,“ dívá se na ni maminka utrápeným pohledem, ale Anka dobře ví, že zítra bude ta její drahá maminečka opět vytřepávat drobné z prasátka. Jak potom dostudovat vysokou bez pomoci v cizím městě? Z té sobotní a nedělní práce u pokladen a regálů plných zboží sotva zaplatí skripta a koleje. Na ostatní jí už nezbude.

Anička bere do ruky noviny, někdo je tady zapomněl, a přelétne očima první řádky. Pak se zastaví na stránce s inzeráty. Nějaká soukromá agentura tu nabízí práci pro dívky a mladé ženy, slibuje dobrý výdělek. Zkusí to? Zmítají jí pochybnosti, jenomže bez peněz se ve velkém městě žít nedá. Snad to nebude tak zlé, říká si. A kdyby, tak odtamtud prostě uteče. Po delším váhání zvedá telefon.

„Ano, voláte správně,“ ozývá se ze sluchátka mladý ženský hlas a stručně vysvětluje, kde agenturu najde.

Vydala se tam. Přivítala ji kancelář s klubovkami, konferenčním stolkem, moderní vázou a květinami, za leštěným pracovním stolem sedí nohu přes nohu mladší žena kolem osmadvaceti, ze stěn shlíží několik exotických obrázků.

„Asi před půlhodinou jsem vám volala,“ připomněla se Anička.

„Á, to jste vy?“ usmála se mladá žena. „Už na vás čekám. Dáte si kávu, nebo čaj?“

„Raději čaj,“ oplatila jí Anička úsměvem, „cestou jsem trochu promrzla.“

„Tak to k němu přidáme ještě něco lepšího,“ mrkla na ni hostitelka, a aniž se ptala na souhlas, postavila před ni skleničku s načervenalým likérem. Tmavovlasá urostlá dívka s inteligentním pohledem jí hned padla do oka.

„Asi bys chtěla vědět něco bližšího o té nové práci, že ano? Abych nezapomněla, jmenuji se Jitka. Budeme si raději tykat, co říkáš?“ natáhla k ní ruku.

„Já jsem Anna. Dobře, budeme si tykat,“ pokusila se o úsměv. „Skutečně bych o tom ráda něco věděla…“

„Tak dobře, Aneto (to nové oslovení připadalo Aničce trochu nezvyklé, doposud jí tak říkaly jen některé spolužačky v ročníku a neměla to ráda), ale nejdříve potřebuji vědět několik údajů, abych si ujasnila, kam tě mám zařadit. Kolik je ti let?“

„Právě mi bylo dvaadvacet.“

„Tak to by šlo, jsi dávno plnoletá. Máš nějaké zaměstnání?“

„Nemám, ještě studuji,“ povídá Anička, a aniž by věděla proč, trochu se začervenala.

„To nic, takových sem přichází víc. Nebudeš první ani poslední,“ vykouzlila její společnice opět jeden ze svých úsměvů. „Takže umíš jazyky – mám pravdu?“

„Ano, mám státnici z angličtiny a kromě toho mluvím také německy,“ znovu se začervenala.

„Ale to je výborné!“ zajásala Jitka. „Dnes je středa – tak to bys mohla hned v sobotu nastoupit do práce. Pracovala bys jenom v sobotu a v neděli, ale jestli potřebuješ nutně peníze, mohly bychom se domluvit i na jiné dny. Bydlíš tady, ve městě?“

„Ano, na koleji, ale o jakou práci se jedná?“

„Promiň, málem bych zapomněla. Naše agentura najímá dívky jako hostesky, a ty pak u nás pracují jako průvodkyně nebo jako obsluha v restauraci tohoto hotelu. Podle toho, co umí. Vydělat si mohou i velmi slušné peníze – samozřejmě podle okolností.“

„To znamená, že bych dělala průvodkyni nebo servírku?“

„Nebo obojí, i tak se to dá chápat, ale ničeho se neboj, jsme slušná firma. Přesto ti o té práci musím něco povědět: Někdy se stává, že někteří zámožnější pánové to na našich slečnách zkoušejí a požadují po nich ještě další, řekněme tomu „nadstandardní služby“ – jistě mi rozumíš. Ty nejsou obsahem naší smlouvy a je osobní věcí každé z nich, jestli na něco takového přistoupí. Ovšem, pokud by k něčemu podobnému došlo přímo u nás, v našem podniku, okamžitě končí, rozumíš?“

„Rozumím, ale mezi takové já nepatřím.“

„Myslela jsem si to.“

„Mám ještě další otázku: Jako průvodkyně bych jezdila i mimo město, někam ven?“

„Ne, do zahraničí naše dívky neposíláme,“ usmála se Jitka, „tady mají práce dost…“

„A co to jsou slušné peníze?“

„Podle okolností. Když je sezóna a je dost hostů, je odměna mnohem vyšší, samozřejmě.“

„Tak dobře,“ přikývla Anička. „Dělat průvodkyni by mě docela bavilo, už jednou jsem si to během prázdnin zkusila. Ale moc mi za to nedali.“

„Tak vidíš,“ usmála se Jitka, rozdíl je v tom, že místo abys dělala průvodkyni stovce lidí po celý den a za málo peněz, teď se budeš věnovat jednomu, dvěma, nanejvýš čtyřem lidem a za velmi slušné peníze. To snad zvládneš, nebo ne?“

Jistě, zvládnu, proletělo Aničce hlavou. Dělat číšnici je konec konců také práce. Peníze moc potřebuji, řekla si. I pro maminku. Podle toho, co ta Jitka povídá, určitě nepůjde o nějaké zaplivané pajzly, tak co…

„Jen bych si to chtěla ještě trochu rozmyslet,“ řekla nahlas.

„Tak fajn, ale ne dlouho. To víš, zájemkyň je mnoho a nemůžeme držet atraktivní místo bůhvíjakou dobu. Abych nezapomněla – pokud budeš souhlasit, budeme potřebovat také dvě tvoje fotografie. Zvládneš to?“

„Fotografie? Jaké fotografie?“

„Menší jako na občanku – jednu pro naši evidenci, druhou na visačku. Když zůstaneš, nerozmyslíš si to a budeme to potřebovat třeba pro reklamu, další fotky si už uděláme s tvým souhlasem sami.“

„Náhodou je mám u sebe…“

Anička vytáhla z kabelky dokladovku a z ní dvě malé fotografie. Teprve nedávno si je nechala udělat.“

„Jo, ty jsou akorát.“

„A kdy dostanu nějakou smlouvu?“

„Mohly bychom to udělat tak, že teď bychom spolu sepsaly pro prvních několik dní smlouvu na práci v baru, a jakmile to bude aktuální, dostaneš novou, souhlasíš?“

Anička souhlasila. Nutně potřebuje peníze. O těch zájemkyních a o tom čekání Jitka nelhala, protože když Anička vycházela ze dveří, přešlapovaly tam nějaké dvě dívky, pravděpodobně další uchazečky. Možná, že právě to ji nakonec přesvědčilo.

Kavárna

Začala pracovat v baru. „Šaty tady budeš mít naše, jako mají všichni naši zaměstnanci, aby sis neničila ty svoje,“ povídá jí Jitka. „Ta práce je opravdu jenom pro prvních pár dní na rozkoukání, neboj se. Dlouho tady nezůstaneš. Michal ti nejdříve všechno ukáže, a pak se uvidí,“ ukázala Jitka na asi pětadvacetiletého mladíka v bílé košili, který stál za barovým pultem.

„Michale, přivádím ti Anetu. Je u nás nová, tak ji do všeho zasvěť, jo? Chvíli tu bude pomáhat.“

„Ale zajisté, slečno,“ ochotně přisvědčil mladík jménem Michal a zvědavě si Aničku prohlížel. – Nic moc, pomyslel si, vypadá jako obyčejná holka z vesnice. No co, dlouho tu asi stejně nepobude…

Hotel byl prvotřídní, na první pohled samá lepší společnost. Hosté, kteří sem chodili, přicházeli zásadně ve společenském oblečení, pánové s kravatami nebo motýlky pod krkem. Někdy tu byli v doprovodu dam, ale ty se dostavovaly o malinko později a dělaly jim společnost. Čeština tu byla výjimkou. Nejvíce byla slyšet angličtina a němčina, sem tam italština, španělština, ale také ruština.

„Samí zazobanci,“ neodpustila si Anička, když chystala pro Michala další dávku čistých sklenic.

„Pozor na jazyk, Aneto. To nemusí být vždycky takové, jak to vypadá,“ poučil ji Michal. „Ať se nedostaneš do problémů.“

„Aneta… Jakápak Aneta?“ skoro se otřásla odporem. „Nejsem žádná Aneta a neříkej mi tak. Jmenuji se Anna.“

„Anna? Anička? Ale slečna Jitka říkala, že…“

„Dej pokoj s Jitkou, budu jí to muset také vymluvit. Sama si mě tak pokřtila. Prostě jsem Anna a hotovo, jasné?“

„Jasné, jsi Anna – pardon, Anička,“ mrkl na ni spiklenecky.

„Tak jak to tady ve skutečnosti vypadá?“ usmála se na něj.

„To máš tak,“ pokračoval, „někteří rozumí slušně česky, jezdí k nám dost často. Jiní jsou čeští domorodci, ale hrají si tu na pány.“

„Hrají si tu na pány?“

„Ano, na chvilku. Teď je totiž velice moderní hrát si na něco, co ve skutečnosti nejsi, a nafukovat se jako holub. Kluk, který celé dětství proseděl na vesnické latríně a najednou bůhvíjak přišel k penězům, pak kolem sebe rozhazuje plnými hrstmi jako divý a samými roupy neví, kam by skočil. Za chvíli je z něho zase žebrák. I takové my obsluhujeme, bavíme je a děláme jim společnost. Však uvidíš sama. Až u nás nebo kdekoli jinde všechno utratí, nebudou smět umývat ani tady ty sklenice,“ mrkl na utěrku v Ančině ruce.

„A co ty slečny, co za nimi chodí ke stolu?“

„Ty patří také k nám. Některé z nich začínaly tady, u baru, jako právě teď ty. Některé, ty odvážnější, šly přímo na věc. To jsou ty, které z našich hostů ty peníze tahají, rozumíš?“

„Jak tahají? Jak – na věc? Ty mi snad chceš naznačit, že, že…“ ustala v práci a zadívala se na něho ustrašenýma očima.

„Nevím, co všechno ti Jitka řekla, ale já povídám, že nikdo neví, co mu do té jeho sklenice namíchám, dokud to neochutná a nevypije. Ale obvykle si pak poručí ještě jednu pro sebe i pro dámu, která ho doprovází. Dělá velkého džentlmena. Platí jim úplně všechno a z toho máš potom i ty svůj plat.“

„Takže tak to tady chodí?“

„To víš, peníze kazí člověka a bohatým zákazníkům se musí plnit jejich přání.“

„Copak průvodkyně nebo servírka musí plnit ještě nějaká jiná přání?“

„Nemusí, ale může. Měj se na pozoru, jestli nechceš spadnout do nějakého maléru. Opatrnosti není nikdy dost…“

„Jak to myslíš? Už se tady někomu někdy něco takového stalo?“

„Ty myslíš jako tady, v hotelu? O ničem takovém nevím, ani jsem neslyšel. A jestli někde venku, to se tu nikdy nedovíme.“

„Takže tady, v tom baru, si mohu ještě všechno rozmyslet?“

„Proč, rozmyslet? Vždyť jsi ještě vůbec nic neviděla a nezkusila, tak proč by ses měla hned rozmýšlet? Slečna Jitka ti přece řekla, že ti všechno ukážu, nebo ne?“

„Prosím tě, a co bys mi chtěl ještě ukázat? Sklenice a utěrku zná přece každý, ne?“

„A to si myslíš, že budeš pořád jenom dřepět tady za barem?“

„To budu i obsluhovat?“

„Ty jsi snad spadla z měsíce! Jasně, že budeš…“

„Tak si myslím, že bych to měla zvládnout.“

„To si teda nemysli. – Umíš míchat nápoje? Umíš zacházet se šejkrem a spoustu dalších věcí?“

„A ty mě to naučíš?“

„Jasně – když budeš chtít a poslouchat, ovšem. Právě jsi absolvovala první seznamovací lekci, jestli sis všimla. Seznámil jsem tě s prostředím a ještě toho máme docela dost před sebou,“ zašklebil se.

Změna identity

Také několik dalších dní byla Anička za barovým pultem. Přednášek teď nebylo na fakultě tolik, každá koruna jí byla dobrá. Michal jí všechno trpělivě vysvětloval, ale moc se s ním nesblížila. Také s táckem si už párkrát zašla ke stolu. Musela překonat trému a strach, ale když zjistila, že ji nikdo neobtěžuje, a toho se obávala nejvíce, všechno z ní spadlo.

„Vidíš? Už ti to jde, jako bys byla vyučená servírka,“ obdivně ji chválil Michal. „Ještě si trochu vylepšíš chůzi, trochu image a nebudeš se stačit divit.“

„Jak to myslíš s tou chůzí? Chodím snad jako hrbatá? Nebo šoupu nohama?“ zarazila se Anička. To jí ještě nikdy nikdo neřekl.

„Ne, to ne. Jenom si musíš dávat pozor na nohy. Pěkně nožku před nožku, tak jak chodí modelky na molu, rozumíš? Je to sexy, rozhoupá to boky,“ povídá Michal a s tácem v ruce hned předvádí, jak má taková „správná dívčí chůze“ napříč restaurací správně vypadat. To „rozkývání boků“ strašně přehání a s utěrkou kolem pasu a kroutícím se zadkem vypadá tak komicky, že se Anička nezdržela výbuchu smíchu. To je ale podívaná!

„Dobře, dobře, už toho raději nechej,“ kucká smíchy, „jenom mi ještě pověz, co jsi myslel tím vylepšením image?“

„No, chtělo by to trošinku změnit střih vlasů, barvu a také…“ odmlčel se.

„Co ještě?“

„A neurazíš se?“

„A to tvrdíš, že mi chceš pomoci?“

„Trošku změnit líčení. Asi takhle,“ vytáhl zpod pultu časopis a ukázal prstem na jednu z modelek.“

„Až tak?“ zhrozila se Anička. „To pak sama sebe nepoznám. A také to tak neumím.“

„Naopak! Dodá ti to sebevědomí. Poznávat se nemusíš, hlavně že tě poznají ti druzí. A když to neumíš, tak se to naučíš. – Nebo jinak,“ zarazil se. „Kosmetika je přece součástí hotelu.“

„A nevíš, kde vezmu na tu kosmetiku? Copak tady makám v baru jenom proto, abych to, co vydělám, utratila za nějakou kosmetiku?“

„Tak to nechej na mě. To se zařídí,“ zašklebil se Michal tajuplně.

Úmysl změnit Aničku k nepoznání, jak se vzápětí ukázalo, nebyla jenom taková „planá řeč do větru“. Jednoduše ji vzal za ruku a táhl ji s sebou. Na mínění se jí ani neptal. Jeho kamarádky kosmetičky, obě plavovlásky jako ze žurnálu, nebyly o moc starší než ona, a když jim Michal našeptal do ucha, o co jde, daly si záležet a nic za to nechtěly. Také nový účes jí udělaly.

„Tak, a teď se na sebe můžeš podívat!“ otočily ji k zrcadlu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Už vím, kdo jsi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.