Realizované s finančnou podporou Združenia vydavateľov a kníhkupcov Slovenskej republiky.

epub producer © 2015 Artis Omnis
All rights reserved.

© Vydal: Artis Omnis v edícii Margo
Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina
www.artisomnis.sk
Redakčná a jazyková úprava: Ivana Horecká, Andrea Harmanová
22. e-book publikácia, 1. e-book vydanie

© Jozef Žarnay, 2015
Illustration © Martina Pilcerová, 2015

Cover © Dagmar Požoniová, 2015

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.
Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

epub - ISBN: 978-80-89718-42-9
mobi - ISBN: 978-80-89718-43-6
pdf - ISBN: 978-80-89718-44-3

Muž, ktorý naučil deti lietať

„Vieš, skade pochádza Gorbačov?“

„Nie.“

„Z Prekliatej planéty. Tam žijú tie vtáky Gor-gor-gory a on má navyše na hlave fľak od kyseliny, čo pľujú tie vtáky.“

Tento trochu infantilný vtip a jemu podobné kolovali v tých časoch nielen v našej domácnosti, ale hocikde, kde žili deti, ktoré čítajú knižky. Citovali básničky a slovné hračky, ktorými prekypovalo Tajomstvo Dračej steny i Prekliata planéta. Pokúšali sa otvoriť konzervu bez otvárača či nožíka a hláskovali mená mimozemšťanov pospiatky. Prežívali vesmírne dobrodružstvá s hrdinami Žarnayových kníh dávno predtým, ako sa Luke Skywalker zoznámil s Darth Waderom. Všetci sme chceli byť ako oni – detskí hrdinovia Jozefa Žarnaya. Chceli sme sa vidieť na ich mieste – navštevovať cudzie planéty, potriasť si rukou s Jurom Jánošíkom. Alebo sme sa chceli ocitnúť aspoň v ich filmových či televíznych spracovaniach.

Jozef Žarnay mal ako učiteľ blízko k detskej duši i pestvám, ktoré deti vystrájali. Preto sa jeho knihy venované mládeži čítajú s takou ľahkosťou a prirodzenosťou. Akoby priam tryskali zo školských lavíc a stoličiek, na ktorých bolo niekedy ťažko obsedieť, lebo tam vonku sú predsa svety, lákavé a dobrodružné.

No deti neskôr vyrástli a aj pán spisovateľ zabrúsil do iných literárnych vôd, i keď stále zostal verný fantastike. Ako priekopník modernej science-fiction na Slovensku sa venoval odbornej reflexii, ale i poviedkam. Jeho kratšie texty spájajú v sebe príťažlivosť detektívky či záhady a klasické prvky science-fiction: prevratné vynálezy či náhodné objavy, cestovanie v čase a priestore, ekologické katastrofy, alternatívne reality či klasické putovanie medzi planétami a galaxiami.

Časom nevyhnutne muselo dôjsť k tomu, že z autorových nápadov vykryštalizovala celá séria detektívnych príbehov, ktoré spája postava Rada Torysana – poručíka Galaktopolu. Je sympatické, že aj v ďalekej budúcnosti sa Torysan hrdí slovenským pôvodom, a podľa jeho priezviska by sme dokonca jeho korene dokázali určiť aj bližšie. V štýle akčnej scifi a detektívky 70. a 80. rokov minulého storočia lieta Torysan z planéty na planétu, vyšetruje zločin a usvedčuje páchateľa, čo je niekedy vzhľadom na ľudský faktor veľmi ťažké. Tieto príbehy vychádzali v časopisoch a antológiách, avšak dosiaľ sa nikdy neobjavili v autorskej zbierke.

Na motívy románu Tajomstvo Dračej steny bol natočený film Tretí šarkan, ktorý získal ceny na našich i zahraničných festivaloch. S motívmi v Žarnayových knihách experimentovala i Slovenská televízia, aj keď tiež v rámci svojich neveľkých finančných možností. Mnohé autorove poviedky boli prepracované do rozhlasovej podoby a môžeme sa s nimi stretávať dodnes. Morálne zadosťučinenie Žarnayovi priniesli rôzne ocenenia, z ktorých spomeňme aspoň čestný titul SFDr. (Science-fiction doctor), ktorý mu udelili slovenské kluby.

Nuž, pôvodní čitatelia Žarnayových detských románov vyrástli. Mnohým z nich zostali oči dokorán a viacerým aj pomyslené krídla (či už operené alebo titánové). Fantastike venujú svoje sympatie i naďalej – ako čitatelia, autori či rodičia a prarodičia vychovávajúci ďalšie generácie čitateľov. Im a aj tým, ktorí chcú objavovať čaro príbehov otca súčasnej slovenskej fantastiky, je venovaná táto kniha.

Alexandra Pavelková

Časť prvá
ZÁHADNÉ STRETNUTIA

Posledný prípad Rexa Baxtera

Muž vošiel do mojej kancelárie, keď som si vyberal z chladničky pivo, a zahundral: „Aj ja si dám jedno.“ Podal som mu plechovku a vybral som si druhú.

„Nesplietli ste si dvere?“ zaklonil som sa, keď som sa napil. „Bar je o vchod ďalej.“

„Ste Rex Baxter ?“ odvetil otázkou.

„A vy ste analfabet?“ revanšoval som sa a ukázal som na menovku na dverách.

„Chcete si zarobiť?“

„Práve ste prišli z pralesa?“ informoval som sa.

Vyrobil úsmev, akoby ho reťazová hra na otázky prestala baviť.

„Dobre. Volám sa John Kerr. Chcete zálohu hneď, však? Počul som, že sa vyznáte v tlačenici.“

Nezdvihol sa zo stoličky, preto som sa ani ja nenamáhal vystrieť pravicu.

„Kedy ako. Podľa toho, v akej som forme.“

Vysvetlil si to po svojom.

„Stačí päťsto ?“ A hneď položil bankovky na stôl.

Pozrel som na ne uznanlivo.

„Myslím, že ste ma takmer presvedčili.“

„Takmer? Dám...“

Patril navidomoči k ľuďom vidiacim svet výhradne cez peniaze, zarazil som preto mávnutím jeho pohyb k náprsnej taške.

„Nejde o sumu. Neberiem všetko.“

„Napríklad ?“

„Napríklad vraždy, tie majú v rezorte poliši. Alebo, ak chcete, aby som sa niekam vlámal, vyhoďte si to z hlavy. Nemienim prísť o licenciu.“

Dopil pivo a utrel si spakruky ústa.

„Nič takého. Chcem len vedieť, kto pumpuje môjho strýka.“

„Strýka? Dotyčný pán nemá deti?“

„Je to starý mládenec.“

„Takže ste dedičom.“

„Mal by som byť – ak ešte bude čo dediť.“

Urobil som si pohodlie a vyzval som ho, aby spustil.

- - -

Spočiatku to nevyzeralo ani zamak zaujímavo. Arthur Kerr donedávna míňal financie tak, ako to býva bežné. Náhle však prepustil personál, predal poschodový dom v centre a kúpil ošarpanú chatrč na periférii, pričom prerušil kontakt s príbuzenstvom. Môjmu klientovi sa podarilo zistiť, že v poslednom čase vybral zo svojho konta značné sumy v hotovosti. Domec s ním obýval akýsi Samuel Bernard. Von vychádzali zriedkavo a do bytu si multimilionár nedal zaviesť ani telefón.

„No a?“ pokrčil som plecami. „Aj ja mám sto chutí šmariť svoj o stenu, keď mi zazvoní v noci o tretej.“

John Kerr sa zatváril pochybovačne.

„Ešte mi povedzte, že aj vy obľubujete nákladné autá!“

„Prečo?“

„Lebo strýko si pred mesiacom kúpil nákladiak.“

„A načo mu je ?“

„Včera som ho videl na vlastné oči. Podržte sa – viezol fúru dreva!“

Priznám sa, že mi to trošku vyrazilo dych. Položil som na stôl ďalšie dve pivá, netušil som však, že najlepšie ešte len nasleduje – Kerr hodil na stôl výstrižok z novín.

Bol to inzerát: KÚPIM TUCET CVIČENÝCH ŤAŽNÝCH PSOV. IHNEĎ!

Adresa, bodka.

Definitívne som sa rozhodol prípad prevziať.

- - -

Na predmestí som sa naposledy motal, keď som sledoval syna istého klienta, vtedy som však parkoval inde. Kerrovo obydlie stálo na konci uličky, a ak toto jeho synovec považoval za ošarpanú chatrč, potom ja som býval v jaskyni. Dom s prístavbou a garážou vyrastal na úpätí kopca husto porasteného krovím. Pri pohľade na kríky som v nich znezrady spozoroval nepatrný pohyb a hneď som zistil, že sa o vilu nezaujímam sám – na svahu ležal muž a hľadel na zadný trakt domu. Vytiahol som spod sedadla ďalekohľad a okamžite som ho spoznal.

Nenáhlivo som vyšiel z auta a vzdialil som sa opačným smerom.

- - -

Indiáni vraj dokázali podobné kúsky hravo, no mne to nevyšlo, lebo k cieľu mi chýbalo zo päť krokov, keď mi pod opätkom praskla halúzka a ležiaci vyskočil.

„Ahoj, Bert,“ kývol som hlavou.

Chlapík vydýchol a zastrčil polovytiahnutý revolver.

„Rex! Čo tu robíš?“

„Len sa tak prechádzam,“ usmial som sa a zahľadel som sa dole. „Pohyb na čerstvom vzduchu nikdy nezaškodí.“

Už sa usmieval i Bert, ale ani on to nemyslel úprimne a obaja sme, schovaní za krovinami, nespúšťali pohľady z dvora. Stálo tam nákladné auto a akýsi obor naň nakladal kláty, ktoré vynášal z navidomoči novučičkej kôlne. Vyložil ich najmenej tucet, keď to môjmu kolegovi začalo pripadať hlúpe.

„Hm. Takže pasieš po starom Kerrovi?“

„Kerrovi? Kto je to?“ zatváril som sa nechápavo a vtom som si spomenul na klientovu informáciu, že Arthur Kerr mal okrem neho ešte jedného synovca.

„Ako sa má Wilkins?“ spýtal som sa.

Howe vypľul žuvačku.

„Takže ty pracuješ pre Kerra-juniora.“

„Myslíš?“

„Prestaň, došľaka. Ešte len začínaš, ale ja tu už tvrdnem tretí týždeň. Ak nebudeš mať rozum, čaká ťa to isté!“

„A ak budem mať rozum?“

Vložil si do úst ďalšiu zo svojich neodmysliteľných žuvačiek, ktorými nahradzoval cigarety vtedy, keď sa nesmel prezradiť dymom.

„No, niekedy sme neboli najhorší tandem, čo?!“

Dohodli sme sa rýchlo.

- - -

Bert nemal veľa radosti zo svojich výsledkov. Denne to tu prebiehalo na jedno kopyto – ráno začali nakladať guľatinu a okolo obeda sa vracali pre druhú fúru.

„Kam to vozia?“ prerušil som ho.

Plesol sa po zápisníku.

„Mám tu zoznam. Drevo kupujú majitelia pozemkov, čo chcú mať klasický zrub a nie montovanú chatu.“

„Moment. Rozumiem ti dobre, že vždy si videl drevo odtiaľ iba odvážať?“

„Veď práve. Znie to nemožne, no nikdy sem nedoviezli ani triesku.“

„Nezmysel!“

„Súhlasím. Ale je to tak.“

„Nedoviezli ho vtedy, keď si ich sledoval von?“

„To by ich muselo byť viac a starý Kerr vozí so sebou v kabíne vždy aj Bernarda a hentoho svalovca. Okrem toho, dvakrát som tu ostal presne kvôli tomu trčať do noci. Počas ich neprítomnosti sem nikto ani nepáchol.“

„Čo je zač ten valibuk ?“

„Volá sa McKenzie, viac o ňom neviem.“

„A o Bernardovi si voľačo zistil?“

Howe si ťukol prstom po čele.

„Mierne šibnutý. Bývalý profesor fyziky na univerzite, vraj bol kapacita, ale vyliali ho, lebo keď to naňho príde, nasáva do nemoty.“

„Alkoholik ešte nemusí byť šiši!“

„Lenže on je. Raz sa mi podarilo pokecať si s ním v bare. Na plnú hubu vykladal, že zostrojil chronobil.“

„Chronobil ... to má byť čo?“

„Nemám šajnu. Kým som z neho stačil toľko vytiahnuť, prišiel McKenzie, zbalil ho a... pozor!“

Dole zahučal motor. Kerr vyzeral za volantom v ďalekohľade oveľa lepšie ako na fotografii. Za ním sa vyštveral do kabíny šťúply bradatý mužík, zatiaľ čo svalovec už otváral bránu. Keď nám auto zmizlo z dohľadu, Bert sa vystrel.

„Môžeme zájsť na pohárik. Pokiaľ budeme mať šťastie, stretneme ich v bare na rohu.“

Začali sme zostupovať odvráteným svahom.

- - -

Ušiel sa nám stolík v kúte. Pomedzi záclony sme mali obstojný výhľad na vzdialenú bránu vily. Vedľa nás sa hlúčik mládencov snažil vyhrať nad hracím automatom a pri ligotavom pulte sedel na barovej stoličke muž v elegantnom sivom obleku. Servírka nám priniesla jedlo i pivo a odsunula pod záclonu tabuľku na rezervovanie stolíka, ktorou si Bert zaistil miesto pri okne.

„Kde zvyknú sedieť?“ spýtal som sa medzi dvomi hltmi.

„Pri pulte. McKenzie si väčšinou...“

Nedohovoril. Vonku zaznel hukot ťažkého motora, auto zastalo na parkovisku reštaurácie a naši traja známi vystúpili.

O chvíľu sa posadili k pultu a objednali si pivo, načo Kerr kývol barmanovi. Hodil bankovku na tácňu, pričom si vymenil pohľad s elegánom v sivom odeve. Ten okamžite tiež zaplatil a pobral sa von. Vo dverách sa zastavil a preletel miestnosť čudesným pohľadom – zmocnil sa ma pocit, že muž sa navždy lúči s barom aj s nami.

„Dnes boli expresní,“ zašomral Bert! Vypadneme.“

„Kto bol ten šedivec?“

„Neviem. Nikdy som ho nevidel.“

„Inak vilu za tie týždne nikto nenavštívil?“

„Ba hej,“ Howe zalistoval v zápisníku. „Minulý utorok som trčal na kopci až do polnoci, pretože večer vošli do domu dva manželské páry aj s deťmi a kopou batožiny.“

„A potom?“

„Potom nič. V dome o hodinu zhasli, takže som sa tiež zabalil do spacáka. Ráno sa museli hostia vytratiť náramne potichu, lebo okrem tých troch som nevidel odchádzať ani psiu nohu.“

Ožil som.

„Ozaj, nemajú v záhrade a dvore psov?“

„Psov? Nie. Prečo?“

Položil som pred neho výstrižok s inzerátom. Oči sa mu rozšírili.

„Ba! Tak preto tie nákupy!“

„Aké nákupy?“

„Človeče. Minulú stredu v supermarkete nakúpili vari metrák trvanlivých salám, debnu údeného syra, kopec čokolády, dačo pijatiky a – teraz sa podrž – hromadu psích konzerv! Aký starý je ten inzerát?“

„Z minulého mesiaca. Psov asi zohnali prv, než si tu začal vysedávať.“

„Azda sa nechystajú na pól?“

Dopili sme a Bert zívol.

„Dočerta, tri týždne som sa nevychrápal !“

„Bež domov a spi, dokedy budeš vládať. Dám si niečo zabaliť a zostanem na vŕšku do rána. Zajtra to urobíme naopak.“

„Príma, tomu sa povie tandem!“

Kým som sa obzrel za servírkou, Berta už nebolo.

- - -

Na tvári Johna Kerra sa zračil nepríjemný úsmev.

„A to je všetko ? Denne dve fúry dreva? Toľko som vedel i predtým! Dal som vám...“

Nahlas som zazíval.

„Vážený, vaša záloha je hen v trezore. Ak sa vám moja robota nepozdáva, stiahnem si zúčtovateľné výdavky a bude fajront. Tu máte adresy firiem...“

Tentoraz prerušil on mňa.

„No, nemusíte sa paprčiť. Možno som nedočkavý, ale nebudem znova začínať od začiatku s niekým iným. Vraveli mi, že ste ostrý chlapík, ktorý vie strčiť nos do pravej diery v pravý čas.“

Dobre som vedel, že pri strkaní nosa do dier som občas utŕžil i to, čo nebolo zahrnuté v honorári, nemienil som ho však vyvádzať z omylu.

„Cestoval váš strýko niekedy na sever?“

„Na sever? Prečo?“

„Keď zháňal ten psí záprah.“

„Hlúposti!“

„Hlúposti? Načo teda potreboval kožuchy?“

„Aké kožuchy? Dočerta, nič také ste nespomínali!“

„A nechali ste ma dohovoriť?“

„Tak sypte!“

Zreferoval som podrobne, čo som za týždeň zistil, vynechajúc iba fakt, že na prípade spolupracujem s Howem. S tým sme sa po nociach poctivo striedali, no nijaké svetlo nám to do záležitosti neprinieslo. Zato denné sledovanie malo zaujímavé výsledky – Kerr opäť nakúpil haldy trvanlivých potravín a tucet kožuchov aj s čapicami a rukavicami, horolezecké vatované komplety, tridsať sekier, dve motorové a tucet ručných píl, balíky sviečok a zápaliek, ako aj stoh iného materiálu potrebného na dlhé zimovanie. Ďalšie popoludnie priviezol plnú korbu sudov nafty, inokedy zasa náklad benzínových bandasiek a dvoje dlhých saní, vyrobených na objednávku. S Bertom sme sa najviac pozastavovali nad tým, kam sa všetok nakúpený tovar v priestoroch vily pomestí, lež Kerra mladšieho uvedený fakt očividne nezaujímal.

„Toľko vecí,“ zaškrípal zubami. „Toľko zbytočností!“

„Ešte niečo,“ dodal som. „Už tretí deň som nevidel Samuela Bernarda. Ani čoby sa pod zem prepadol.“

„Nech sa prepadne hoci aj na dno pekiel! Toľko výdavkov! Toľké peniaze vyhodené na zbytočné krámy!“ sipel a oboma rukami zvieral dosku stola. Potom sa zadíval na zbelené hánky prstov, vyskočil, tresol dverami a bol preč.

Nalial som si pivo a nad čapicou peny som hĺbal o ľuďoch, ktorí sa oveľa viac zaujímajú o stav bankového konta blížneho svojho než o blížneho samotného.

- - -

Sedeli sme v kroví na prikrývke, ktorou sme sa počas nocí chránili pred chladom, a dojedli sme suchú večeru. Študoval som pritom hárok papiera – pred niekoľkými dňami sme dostali výborný nápad a dali sme urobiť chemickú analýzu kúska dreva, čo vypadlo z korby Kerrovho auta. Výsledok nám doručili až dnes.

„Vieš si to vysvetliť?“ krútil hlavou Bert.

Prehltol som posledné sústo.

„Rozbor vykonala špecializovaná firma, ťažko im neveriť. Ak tvrdia, že vzorka nepochádza z okolia, nakoľko neobsahuje absolútne nijaké chemické látky vyskytujúce sa v stromoch tunajšej oblasti, ba dokonca n i j a k é chemikálie, tak to musíme brať. Otázka teda znie, nielen kedy vlastne drevo dovážajú, ale aj odkiaľ ho dovážajú a najmä – kde sa im ho tam toľko zmestí?“

„Práve! Už mesiace ho odvážajú a odvážajú, hoci prístavba pri dome nie je oveľa väčšia než búda pre dogu. Je tam síce i pivnica, ale tá by musela mať rozmery ako kryty pod Pentagonom. Nemyslíš, že bude načase trošičku si tam na to posvietiť?“

„A prísť o papiere za vlámanie? Tak, príjemnú službu, maj sa!“

Nikdy by mi nenapadlo, že to myslel vážne. Keď som sa však ráno vyštveral na návršie, namiesto partnera som na deke našiel špendlíkom pripichnutý lístok z notesa s načarbaným oznamom.

ŠIEL SOM TAM.

- - -

Vo svojej praxi som sa odjakživa vyhýbal všetkému, čo by sa dalo označiť za vlámanie. Tu však mohlo ísť o Bertov život, a keďže sa do večera nevrátil, rozhodol som sa ho ďalšej noci nasledovať. Vyčkal som, až v dome všetko zhasne, spustil som sa stráňou do dvora a zamieril som k prístavbe. Dvere neboli zamknuté. Rozsvietil som baterku, zišiel do pivnice a vkročil som do jediného vchodu.

Ocitol som sa v neveľkej kutici. Na udupanej zemi ležal hrubočizný, lesom voňajúci klát, tri bandasky benzínu a jedny zo saní, čo onehdy Kerr doviezol. Cez ne bol prehodený kožuch, panvica, sekera a zväzok remeňov. Celok pôsobil dojmom obydlia aljašského zálesáka, nechápal som však, aký účel to má v podzemí veľkomestskej periférie. Znova som sa nadýchol vône čerstvého dreva, keď sa znezrady odsunul panel v zdanlivo celistvej stene a z otvoru vykročil McKenzie s dreveným valcom v náručí. Nehľadeli sme na seba ani pol sekundy. Mal bleskové reflexy, pretože klát do mňa šmaril prv, než som spravil úkrok. Ťažké drevo ma zasiahlo do ramena a baterka mi vypadla z rúk. Vrhom však stratil stabilitu a dostal sa mi na dosah. Nazdával sa, že ma ochromil, nemohol však tušiť, že som ľavák. Vložil som do úderu celú váhu a vrazil som mu päsť do žalúdka. Zachrčal a predklonil sa. Narovnal som ho hákom do brady, lež vtedy ma schmatol za zápästie. Kopancom som mu podrazil nohy, a keďže ma nepustil, vedno sme sa skrbáľali do otvoru. Mal som výhodu, že som dopadol na neho, zato on udrel hlavou o podlahu a znehybnel. Vedľa nás ležala baterka. Prudko dýchajúc som sa posadil, pričom som nevdojak zavadil plecom o svetielkujúci obdĺžnik, zapustený do betónovej steny.

Dvierka sa s bzukotom zasunuli a odrezali nás od pivnice.

Súčasne sa neuveriteľne ochladilo.

- - -

Sedel som a zhlboka som dýchal čistý a ostrý vzduch. Hoci kobka, pripomínajúca gigantický trezor, bola uzavretá, nevládla tu úplná tma − celý panel dverí zalieval miestnosť beláskavým prísvitom.

Muž na zemi sa pohol. Bez meškania som vybral z vrecka putá, aké nosievam so sebou pre strýca Príhodu, a založil som mu ich na zápästie. Otvoril oči.

„Kto... ste?“ vydralo sa mu z úst.

Neodpovedal som a skúmal som dvierka.

„Čo... čo tu chcete?“

Sklonil som sa k obdĺžniku a prezeral som si ho zblízka.

„Ste hluchý? Čo tu hľadáte?“

Obzrel som sa. Zajatec sa márne snažil zbaviť sa pút a napokon sa na mňa osopil: „Okamžite ma pustite !“

„Kde je človek, ktorého ste chytili v noci?“

Vytreštil oči.

„Aký človek? Koho sme chytili?“

Začudoval som sa, lebo v pohľade sa mu zračil nefalšovaný úžas.

„Tu... tu mal niekto byť? Bol dobre oblečený?“

„Iste neprišiel v nočnej košeli.“

„Nežartujem! Môže zamrznúť, tu je teraz január!“

„Zato vy máte asi úpal!“

Zamieril som na neho baterku a až vtedy som si uvedomil, že má na sebe alpinistický komplet.

„Hovorím vážne! Aj vy zamrznete, človeče, ak neurobíte, čo vám poviem!“

„A čo by to tak malo podľa vás byť?“

„Najprv si oblečte henten kožuch a potom ma uvoľnite!“

Priznám sa, že ma prekvapilo časové poradie odporúčaných úkonov, avšak nepočúvol som. Cúvol som k východu a stisol som obdĺžnik. Panel sa poslušne zasunul do steny a z pivnice sa na mňa vyrútil mrazivý deň.

- - -

Vo sne sa mi neraz prihodilo, že som sa ocitol v nebezpečnom položení, no doposiaľ zakaždým stačilo otvoriť oči. Dnes to nefungovalo.

Pivnica zmizla a kôlňa nad ňou tiež, namiesto toho ústili dvierka do masívneho zrubu. Vyšiel som von a halucinácia pokračovala.

Dvor, vila, ulica i celé mesto sa kamsi podeli, sťaby nikdy nejestvovali. Kopček, používaný Howem a mnou ako pozorovateľňa, pokrýval les a neprehľadné zástupy obrovských stromov sa rozprestierali všade, kam oko dohliadlo. Zasnežený kraj vyzeral pusto, nebyť prieseku vyrúbaného zhruba tam, kde ešte včera stál bar. Panovalo tu nepredstaviteľné ticho. Najprv som sa nazdal, že som ohluchol, vtom som však začul zaskučanie psa.

„Čo tak dať hore ruky, vážený?“

Zvrtol som sa, cvakajúc zubami od chladu, a stuhol som. Za zrubom polosedelo-pololežalo zo desať psov, zapriahnutých ramennými povrazmi do saní. Na chlpatých zvieratách bolo vidno, že sú to robotníci a nie psy na zábavu. Ich hustú srsť pokrývala osuheľ a drobulinké ľadové kryštáliky. Dych huskyov sa v mrazivom ovzduší zrážal rovnako ako dych muža stojaceho pri saniach a mieriaceho na mňa puškou. Aj keď dnes nemal na sebe elegantný sivý oblek, spoznal som ho hneď. Pohol sa a kývol hlavňou.

„Dobré ráno,“ zdvihol som ruky a začal som si nad hlavou zúrivo trieť dlane. „Dúfam, že tento telocvik nepotrvá dlho, lebo mi čo nevidieť začnú omŕzať končatiny.“

„Kerr, podržte ho na muške,“ riekol muž. Milionár, ktorý dovtedy obchádzal psov, dvíhal im laby a pozorne ich prezeral, vykročil dopredu a prevzal od spoločníka zbraň. Pretože mal na sebe hrubé rukavice a puška bol od začiatku neodistená, boli mi obaja nebezpeční asi tak, ako keby na mňa mierili mrkvou. Spustil som prudko ruky, zdrapol som chlapa, ktorý mi celkom vážne mienil prezerať vrecká, zodvihol som ho do vzduchu a šmaril som ho do Kerra. Zvalili sa do snehu, psi sa rozbrechali a ja som krehnúcimi prstami vytiahol revolver.

„Ak dovolíte, trochu tu prevezmem velenie.“

Pristúpil som k nim natoľko, aby som sa neocitol v blízkosti psov, odkopol som pušku do závejov a barovému elegánovi som stiahol rukavice.

„Čistá prácička, Rex, prisámvačku! Neráčil by si sa venovať konečne aj mne?“

Prizrel som sa saniam lepšie. To, čo som považoval za podlhovastý balík, bolo do vrstvy prikrývok zavinuté ľudské telo, ostošesť nadávajúce hlasom Berta Howea. Prikrývala ho kožušina, ktorá ešte pred týždňom visela na vešiaku v obchode. Bez váhania som si ju prehodil cez chrbát a neustále mieriac zbraňou na majiteľov saní, voľnou rukou som rozrezal partnerovi remienky na zápästiach. Bert vyskočil a začal divoko mávať rukami a cvičiť nohami.

„Kto ste? Čo tu chcete?“ zvolal nahnevane Kerr a zviechal sa zo snehu. „Čo vás sem, dofrasa, prinieslo? Ešte ani tu nemá človek pokoja?“

Zavrtel som hlavou.

„Ospravedlňujeme sa, pán Kerr, že sme prišli bez pozvania, ale dúfam, že sa nebudeme baviť v metrovom záveji. Čo keby ste láskavo obidvaja vošli dnu ? Čaká nás tam istý pán, ktorý tvrdí, že nevie nič o mojom spoločníkovi.“

„McKenzie o mne nevie, Rex,“ prehovoril Howe. „Tí dvaja ma čapli nedávno pri ich osade, vyrobili zo mňa batožinu a frčali rovno sem. Nebyť ich, bol by už zo mňa cencúľ.“

„Fajn. Tak vytiahneme Mckenzieho z trezoru a presunieme sa niekam do teplejších končín. Tá osada je ďaleko?“

„Ani nie míľu.“

„Oukej. Vezmi si pušku, aby naši priatelia niečo nevyparatili, a ja sa postarám o tretieho. Je tam v osade veľa ľudí?“

„Nie, odsekol Kerr. „Lenže majú tú výhodu, že sú momentálne jedinými ľuďmi na Zemi!“

- - -

„Transfer v čase?“

Netajím – Arthur Kerr mi musel dvakrát vysvetliť celú záležitosť, než som ju plne pochopil. Šlo o históriu vskutku ťažko uveriteľnú...

... Zhruba pred rokom sa Kerr zoznámil so Samuelom Bernardom, niekdajším univerzitným fyzikom. Ten mu pri nevedno koľkom poháriku prezradil, že je na ceste k svetobornému vynálezu, lež na jeho realizáciu mu chýbala maličkosť – pár miliónov dolárov. Keď na druhý deň už v triezvom stave svoje slová potvrdil, Kerr nezaváhal a rýchlo našli spoločnú reč – jeden sa staral

o finančnú, druhý o technickú stránku projektu. Čoskoro vzniklo v podzemí Kerrovej vily zariadenie, umožňujúce premiestňovanie hmoty v čase. Z praktického hľadiska to prebiehalo jednoducho – stačilo vstúpiť do kabíny transferu a tá aj s obsahom putovala do želanej doby. Navlas rovnako sa uskutočňoval i návrat, až na to, že súčasný dátum počítač neprestajne presúval podľa reálneho času, aby sa nikto nevrátil domov do doby pred svojím odchodom do minulosti. Kerr vysvetľoval, že to by znamenalo chronoklazmus. V minulosti sa dal cieľ ľubovoľne meniť, teraz ho však mali nastavený permanentne na istú dobu a riadiace prístroje aj tu regulovali čas podľa stanoveného programu.

„Teda tak,“ zašomral Bert. „Preto mohlo vo vašej pivnici zmiznúť toľko vecí. A preto ste aj mohli opačným smerom vyvážať fúry dreva. Keď sme už pritom – načo to je dobré?“

Kerr siahol do zásuvky a zamával šekovou knižkou.

„Projekt zhltol priveľa. V banke mám už len malú časť konta, nuž sme si museli nejako pomôcť. Dreva je v našom štáte málo, lebo lesy sme úspešne zničili, tak sme využili situáciu − stačilo zopár inzerátov a šlo na dračku. Navyše, celkom ma začalo baviť, že po rokoch znova robím niečo užitočného.“

„Nemali ste obavy, že to praskne?“

Venoval mi zamyslený pohľad.

„Riziko podnikania. Obchodovanie s drevom nie je trestné a nikto by nás v podstate nemal z čoho podozrievať, pravda, s výnimkou mojich ctených synovcov, čakajúcich na dedičstvo.“

„A zákony o únose?“

Pokrčil plecami.

„Nedošlo ani k jedinému. Všetci sem prišli úplne dobrovoľne a s plným vedomím následkov, že je to navždy. Akonáhle skončí zima, môže sa každý zapodievať tým, čo ho baví. Máme dostatok osiva i sadiva, ako aj domáceho zvieratstva, nuž a na lov tu je príležitostí až-až.“

„Na lov?“ spozornel Bert. „Viem, že ste kupovali aj rybárske vybavenie. Chytili ste už dačo?“

McKenzie sa pri dverách nahlas rozosmial.

„To je otázka! Človeče, také kusy, ako plávajú tu v rieke, by ste v t a m t ý c h časoch nechytili ani za celý život!“ Zdôraznil svoj postoj k t a m t ý m časom pohrdlivým gestom, mávol na pozdrav a vyšiel von.

„To je náš prvý prisťahovalec,“ povedal Kerr. „Celá rodina mu zahynula pri autohavárii. Pokúsil sa o samovraždu, našťastie som tam práve prikvitol a poskytol som mu náhradné riešenie.“

„Takých tu je zrejme viac,“ skonštatoval som.

„Všetci. Sú tu ľudia, čo nijako nemohli nájsť súce zamestnanie a márne hľadali zmysel života v tamtom svete, nad ktorým visí možnosť vojen, teroru, ekologickej i klimatickej krízy, nedá sa vylúčiť i niečo na spôsob Černobyľu...!“

Čosi sa mi už dlhšie dralo na jazyk, no nevedel som si spomenúť čo. Pri poslednej Kerrovej vete som si to však uvedomil.

„Černobyľ... fyzika!“ skríkol som. „Fyzik Samuel Bernard! Už niekoľko dní sme ho nevideli! Je niekde tu?“

Exmultimilionár vstal, zahľadel sa von okienkom, načo sa s vážnou tvárou obrátil k nám.

„Či je tu? Áno i nie. Sam bol nešťastník a tiež sem utekal. Celý život utekal pred alkoholom, v tomto ohľade bol slaboch. Bohužiaľ, neušiel mu ani tak. Bez môjho vedomia sem prepašoval debničku ginu a minulý týždeň naňho prišiel jeho zlý deň práve vtedy, keď sme s McKenziem boli t a m. Vypil celú fľašu a v takom stave sa vydal z osady k transferkabinetu. Alkohol je zlo tolerované ľudstvom, nie však prírodou. Po návrate sme ho našli v lese zamrznutého na kosť.“

Zavládlo ticho, z diaľky rušené štekotom psov a nárazmi sekier na drevo. Potom prehovoril Bert – takýmto tónom som ho ešte nepočul rozprávať.

„Rex, ty ma poznáš. Ja tiež celý život pred niečím unikám. Tam už nikoho nemám. Vždy som sníval o tom, ako sa stanem farmárom a vo voľnom čase budem chytať ryby, no nikdy som sa na to nezmohol. Nehnevaj sa, ale... ja chcem byť tu.“ Pozrel na Kerra. „Prepáčte nám, že sme okolo vás snorili, ale dáko sme sa museli tým všivavým svetom pretĺkať. Obaja sme boli dlhé roky v námornej pechote, načo sme zistili, že nič poriadneho robiť nevieme.“

Kerr prikývol a obrátil sa ku mne.

„Pán Baxter, mám jedinú prosbu. Mlčte o tom všetkom ešte dva mesiace, kým si tu všetko definitívne zariadime. Potom sa budete môcť obrátiť na médiá a zarobíte viac než všetkými pátraniami. Pravda, ak vás neprevezmú psychiatri, lebo transferkabinet zlikvidujeme.“

Oprel som sa o stenu, mimovoľne som prižmúril oči a v duchu som sa preniesol do svojej kancelárie. Na stole mi neodbytne vyzváňal telefón, vonku vytrubovali autá, z výšky zaznieval rev pristávajúceho lietadla. Ulicou pochodovali demonštranti, v televíznom spravodajstve hlásili nové podrobnosti o únose dieťaťa, o ďalších atentátoch na Blízkom východe, o masovej samovražde príslušníkov náboženskej sekty a o konflikte medzi dvomi africkými štátmi. Správ bolo viac, no tie som už nevnímal a spravil som to, čo som reálne v takýchto chvíľach spravil vždy – zatvoril som okno, cez ktoré vnikal smog a zaklonil som sa k chladničke pre plechovku piva. V tom okamihu som si uvedomil, že to bude azda jediná vec, ktorú by som t u postrádal.

Otvoril som oči a zahľadel som sa na svojho priateľa.

„Čo myslíš, Bert, podarí sa nám do dvoch mesiacov zadovážiť si psí záprah?“

Vrchol

„Som presvedčený, že nás dostihnú.“

V kabíne panovalo dusno – hoci cudzia hviezda visela v zenite, nikomu nenapadlo zatvoriť dvierka transportéra. Prieskumníci sedeli v polkruhu a hľadeli na monitor spojenia.

„Máte na to dôvody?“ zamračil sa inžinier.

Veliteľova zmenšenina zavrtela hlavou.

„Kým ste prešli Južnú pevninu, ani my sme nezaháľali a podarilo sa nám to zistiť.“

„Sú skutočne takí rýchli?“

„Sú rýchlejší, ako si vieme predstaviť. Porovnali sme si to s archívom – pri našej minulej expedícii ešte liezli po stromoch a dnes už používajú pracovné nástroje. Organizovane!“ zdôraznil veliteľ z obrazovky, načo rozprestrel pred kamerou dlhý pás grafov a vzorcov.

„Závery sú jednoznačné, ich genetický náboj je vôbec najrýchlejší, s akým sme sa doposiaľ v kozme u známych foriem života stretli.“

„Po našom,“ podotkol geológ.

„Omyl. Náš vývoj prebiehal päťkrát pomalšie!“

Vo vozidle zavládlo stiesnené ticho. Po chvíľke ho narušila historička, keď konštatovala: „Desiatky civilizácií. Doteraz sa nám nijaká nemohla rovnať. A naraz toto...“ Zodvihla hlavu – váhala. „Myslíte, že by nás raz mohli ohroziť?“

„Nie.“

„Určite?“

„Určite,“ riekol veliteľ tvrdo. „Ich genetický kód obsahuje také vysoké percento agresivity, že im nesmieme dovoliť dospieť na našu úroveň.“

„Lenže...“ historička sa zamračila, „zlikvidovať rozvíjajúcu sa civilizáciu, na to sú paragrafy!“

„Kto hovorí o likvidácii? Postačí, ak ich v istom vývinovom bode zbavíme ich najväčšej prednosti.“

„Farby!“ skríkol astrobiológ. „Rozlišujú ich neporovnateľne viac než my, vidia detaily svojho sveta komplexnejšie a práve to im umožňuje rýchlejšie poznanie. Lenže – ako to urobiť?“

„Jednoducho. Zmeníme ich vnímanie elektromagnetického vlnenia. Žiariče rozmiestnime na najneprístupnejších miestach planéty, kde ich raz oni sami uvedú do činnosti.“

„Prečo na neprístupné miesta?“ namietol geológ. „A prečo nie hneď teraz?“

„Lebo teraz by šlo naozaj o neoprávnené zasahovanie. Každá civilizácia však raz dospeje do štádia, keď začne dobývať nedobytné. A práve vtedy, pred vrcholom, začne byť nebezpečná. Najprv sama sebe, a pokiaľ sa jej podarí prekonať túto fázu, potom aj iným. Aj nám.“

Veliteľ sa pohol, ligotavým chápadlom zvinul pás s grafmi do trubice a odplazil sa z ležadla...

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vesmírne prípady.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.