1Sociální stát a sociální politika

1.1Sociální stát

1.1.1Termín sociální stát

Pojem sociální pochází z latiny a v nejširším významu znamená „společenský“, týkající se lidské společnosti. V užším slova smyslu pak označuje určitou stránku společenských vztahů, tj. takové pro společnost nežádoucí jevy, procesy, problémy a situace, jejichž řešení přesahuje síly jedince, popř. rodiny, a nelze je zajistit běžnými ekonomickými nástroji.

Pojem stát představuje jeden ze základních pojmů sociologie, právní vědy a moderní politologie. Obvykle je stát spojován s problematikou moci ve společnosti a jejím rozdělováním, s řešením mocenských konfliktů a s autonomií státní moci ve společnosti. Z tohoto přístupu vychází řada definic pojmu stát. Jiná řada definic vychází z institucí, kterými je stát tvořen, na základě dělby moci mezi moc zákonodárnou, výkonnou a soudní. Další řada definic vymezuje stát funkcemi, které státní instituce plní.

Pokud bychom pojímali stát jako formu politické organizace společnosti, jde o pojem známý teprve v novověku, který vznikl ve vazbě na italskou renesanci. Pojem stát je odvozen od latinského slova status, a odkazuje tak na řád a stabilitu. Obsahovými proměnami obecného pojmu stát se však tato práce nezabývá, je zaměřena pouze na tu roli státu, která souvisí se sociální politikou.

Vymezit pojem sociální stát není tak jednoduché, neboť tento pojem existuje „v řadě modifikací, v rozdílných ekonomických, politických a sociálních podmínkách a různých národních státech. Navíc se při jeho vymezení střetávají i odlišné výchozí názorové a myšlenkové přístupy autorů a rozdílná realita společenského života, z níž vycházejí při posuzování vlastního a ostatních sociálních států“.1 Přitom vedle řady sociálních aktivit plní samozřejmě i ostatní běžné funkce státu, a to směrem dovnitř i navenek. Přívlastek sociální (který v anglosaské literatuře znamená welfare state) se používá k vyjádření vztahu státu k sociální oblasti života společnosti. Pojem sociální má podle Večeři „nejméně tři základní významy:

■ jako synonymum pojmu společenský

■ jako pojem k označení hygienických zařízení

■jako přívlastek ve spojenísociální služba, sociální výpomoc, sociální péčeapod., když jde o zlepšení životních podmínek jedinců ohrožených zejména ekonomicky“.2

Ve světě zatím neexistuje jednotná definice pojmu sociální stát. Stávající definice jsou buď velice obecné, nebo naopak úzce zaměřené, ale přesto některé uvedeme.

■„Sociální stát je typem společnosti, v níž vláda na sebe přebírá odpovědnost za ekonomickou, sociální a politickou prosperitu svých občanů“3 (Thoenes).

■Liberální příznivci sociálního státu definují welfare state tak, že změkčuje rizika, která v oblasti ekonomické přináší volný trh, realizuje opatření k zajištění bezpečnosti všech občanů, zvyšuje rovnost příležitostí, a tím tlumí třídní konflikt a podporuje větší sociální spravedlnost.

■Welfare state představuje politický systém, který usiluje o zabezpečení, tedy slušného žití v případě sociální potřebnosti svých občanů, a zlepšení kvality osobního a společenského života. Toto zajišťované welfare má podobu příplatků ke mzdě, mzdových náhrad (pro ty, jejichž pozice na trhu práce je oslabena) a sociálních služeb.

■Podstatu sociálního státu tvoří vládou chráněná minimální úroveň příjmu, výživy, zdraví, bydlení a vzdělání pro každého občana, zajišťovaná pro něho jako politické právo, ne jako dobročinná dávka. Současně jsou zdůrazněny i dva důsledky pro veřejnou sociální politiku, a to, že sociální stát:

– „Znamená redistribuci příjmů.

– Klade důraz na rovnost příležitostí pro mladé (tj. zajištění stejných startovacích podmínek pro mladé.

–Skutečným cílem sociálního státu je naučit lidi, jak si počínat bez něho“4 (Peacock, in Higgins, 1984).

Jedna z definicí pochází např. od Engliše z počátku 20. století. Za sociální politiku považuje „praktické snažení, aby společenský celek byl vypěstěn a přetvořen co nejideálněji. Hybným pérem sociální politiky není milosrdenství, nýbrž spravedlnost a společenská účelnost“.5 Definice Tomeše je modernější: „Sociální politika je soustavné a cílevědomé úsilí jednotlivých sociálních subjektů o změnu nebo udržení a fungování svého nebo jiného (státního, obecního) sociálního systému.“6

Pokud bychom různě propojili výše uvedené definice, mohli bychom podle Večeři shrnout význam pojmu sociální stát takto: „Sociální stát je stát, v němž demokraticky organizovaná moc prostřednictvím sociálního zákonodárství a státní správy:

■ garantuje minimální příjem pro jedince a rodinu na úrovni životního minima

■ poskytuje sociální zabezpečení umožňující předejít, zmírnit nebo překonat sociální rizika s cílem zajistit přiměřenou minimální úroveň sociálního zabezpečení a sociální suverenity

■ zajišťuje kvalitní úroveň odpovídajících služeb pro všechny občany bez rozlišení společenského statusu.“ 7

Většina koncepcí welfare state vysvětluje genezi sociálního státu rozlišením společenského statusu, důsledky procesu industrializace a vznikem industriální společnosti. Tento proces je spojen s urbanizací a přinesl zásadní průlom nejen do dělby a organizace práce (práce přestala mít přirozený rytmus přírody a individuální volnost pracovního tempa, proměnil se styl práce a dělba práce, vytvořil se trh práce), ale i do mezilidských vztahů (zejména narušení tradičních mezilidských vazeb, oslabení primárních společenských skupin, růst významu sekundárních společenských skupin, změny struktur hierarchie sociálního statusu ve prospěch formální rovnosti, oslabení sociální kontroly a další). Tyto společenské změny narušily i tradiční struktury sociální solidarity, které tvořily základ sociální ochrany proti sociálním rizikům, a to rodinu, cechovní solidaritu, církevní a obecní charitativní aktivity. Sociální mobilita a zvláště urbanizace, stejně jako vyhranění individualizmu, tuto situaci ještě dále umocnily. Sociální stát se v této společenské situaci stává nezbytností, která má kompenzovat jednostrannou existenční závislost jedince na trhu práce.

1.1.2Historické pohledy na sociální stát

Rodová solidarita

O nejstarším známém uspořádání sociálních věcí hovoříme jako o rodové solidaritě. Nevytvářela sice žádné zvláštní instituce, ale řešila problémy potřebných členů rodu v daném rodinném či rodovém uspořádání. Rody samozřejmě nejsou osamocené, jsou provázané příbuzenskými vztahy a posilují svoji moc a své možnosti všemi způsoby rodové solidarity. Navzájem si pomáhají a pečují o své členy, kteří nejsou schopni se sami o sebe postarat, včetně nemocných členů. Kmenová solidarita ovládaná náčelníkem se pak vyvinula v paternalizmus.

Autokratický paternalizmus

Jde o historicky nejstarší patriarchální paternalizmus (např. staré říše Blízkého východu). Na vrcholu struktur stál „otec“ (náčelník, později despota), jenž přiděloval role a prostředky všem, které ovládal, tedy i sociálně potřebným. Paternalistická péče se vyznačovala tím, že:

■byla nedílnou součástí vládních struktur jako důležitý nástroj vlády k tlumení sociálního napětí nebo k realizaci ideologického či jiného vládního záměru

■vládní struktura určovala sociální potřeby, na které bude reagovat, a rozsah jejich spokojení (přídělový princip)

■vládní struktura systém spravovala a financovala.8

Antický paternalizmus a počátky solidarity

V Řecku existovaly demokratické městské státy – svobodní občané měli účast na vládě (démos – lid). V těchto státech měli občané strach ze zchudnutí, protože potom upadali do tzv. dlužního otroctví. Solón ve svých reformách z let 594–593 př. n. l. zrušil dlužní otroctví, rozdělil občany do 4 majetkových tříd a zavedl nejnižší mez pro majetek a příjem nejnižší 4. třídy, aby se zabránilo vzniku nových dlužních otroků. Ve 4. století se v Aténách poskytovala státní pomoc také ostatním svobodným občanům, pokud oslepli, byli chromí nebo jinak vážně postiženi a nemohli si sami opatřit obživu. Předpokladem bylo, že jejich majetek nepřesahoval stanovenou hranici (první zjišťování majetku v historii). Během doby přibývalo zchudlých občanů. Aby neohrožovali stát, zaváděly se v Aténách za Perikla diety – sociální podpora podobná dnešní podpoře v nezaměstnanosti. Ty se později v Římě změnily v příděly lístků do divadel, na zápasy a v příděly obilí („chléb a hry“).9

Křesťanství a osvícenství

Přineslo přehodnocení hodnot. Novou hodnotou se stal věčný život skrze spasení duše. Tím byly relativizovány hodnoty jako zdraví, moc a bohatství a byly podřízeny hodnotě absolutní. Druhým klíčovým motivem je Království boží a cesta k němu jako smysl pozemského života. Ježíšovo učení položilo základy pro filantropii v Evropě. S rozpadem antických říší zanikly i instituce despotického paternalizmu. Ve feudální společnosti se stala péče o práceneschopné součástí lenních vztahů mezi pány a jejich vazaly. Lidé bez pána – pokud vypadli z lenních vztahů – se dostávali do chudoby, protože se nemohli spolupodílet na procesech rozdělování. O takové jedince se starala většinou církev – charita. Nebyla to systémová péče o lidi, jakou nabízel despotický paternalizmus, ale byla to péče neinstitucionalizovaná, dobrovolná.

Utopisté reagovali na růst chudoby, kdy ve 13. a 14. století církevní instituce již nebyly schopné starat se o všechny chudé, ale jen o ty nejpotřebnější. Utopisté ve svých dílech představovali ideální státy nebo lidské společnosti, které v tehdejší době nešly v praxi realizovat. Thomas Moore (1477–1535) napsal dílo Utopie, po kterém byly nazvány obdobné myšlenky i jejich autoři (utopičtí socialisté).

Osvícenci v 17. až 18. století přišli s kritikou despotizmu církve, s požadavky tolerance, popírali feudální výsady a prosazovali přirozená práva člověka, na jejichž základě jsou si všichni rovni (Montesguieu, Voltaire, Rousseau). Vlivem náboženských válek dále přibylo lidí bez pána a bez půdy.

Chudinská péče v Rakousko-Uhersku

V českých zemích pečovala církev o chudé až do vydání nařízení z roku 1785 podle dvorského dekretu z roku 1784, jímž byla tato povinnost uložena vrchnosti. Od roku 1854 povinnost platila i pro obce. V 19. století se v Čechách stále zřetelněji prosazovala zásada, že veřejná chudinská péče má být připoutána k domovské obci a úzce spjata s domovským právem. Tuto zásadu vyjádřil zákon č. 18/1862 říšského zákoníku. Zásada, že péče se poskytuje jen chudým s domovským právem, byla v českých zemích provedena v obecní chudinské péči teprve zákonem č. 59 z 3. 12. 1868 ř. z. Tímto zákonem byla chudinská správa s konečnou platností prohlášena za část veřejné obecní správy. V 19. století zavedla vláda podle vzoru Bismarckových reforem v Německu povinné pojištění dělníků (předseda vlády Taafe) a později probíhal boj o všeobecné pojištění.10

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sociální péče 1. díl.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.