TRITON Praha / Kroměříž

Děkuji manželce Janě, dcerám Aničce a Markétce a celé rodině za svatou trpělivost.

Libor Michalec

SAMETOVÝ HERODES

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR Michalec, Libor

Sametový Herodes / Libor Michalec. -- Vydání 1.. -- Praha : Juhaňák Stanislav - Triton, 2016. -- (13. komnata duše ; svazek č. 12) ISBN 978-80-7387-563-3

821.162.3-3 - české prózy

821.162.3-3 - Česká próza [11]

Libor Michalec SAMETOVÝ HERODES

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Copyright © Libor Michalec, 2016 © Stanislav Juhaňák - TRITON, 2016

Cover illustration © Oldřich Jelen, 2016

Cover © Renata Brtnická, 2016

Vydal Stanislav Juhaňák - TRITON, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10,

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7387-563-3

Obsah

PŘEDMLUVA

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

PŘEDMLUVA

Jednou - už je to hezkých pár let - mě pozvala moje známá na vernisáž výstavy obrazů.

Přišla jsem trochu později a hosté už drželi skleničku k přípitku. Pak se mezi sebou živě bavili a já jsem měla čas v klidu si obrazy prohlédnout.

Náhle jako když mě něco přikove k zemi. Obraz, před kterým jsem se zastavila a který tam visel úplně zvlášť a osaměle - ten přece nenamalovala moje známá? Nebo snad...?

Podpis byl skoro nečitelný, ale potvrdil moji domněnku: olejomalbu vytvořil někdo jiný.

Nemohla jsem se od díla odloučit. Fascinovalo mě. Přitahovalo a zároveň nahánělo hrůzu. Lákalo mě do svého děje, ale současně odpuzovalo. Prozrazovalo o sobě mnohé, a přitom zůstávalo tajemné.

Vzpomněla jsem si na ten obraz právě teď, po přečtení knížky, kterou držíte v ruce. Stejně jako v něm je i v těchto řádcích zakleté fantastické vidění světa, v němž žijeme. Je úplně jiné, než jsme zvyklí. Odlišuje se od našeho běžného vnímání. Provokuje, ale zároveň se omlouvá. Zasahuje do našeho nejtajnějšího JÁ...

Jaká škoda, že v naší společnosti, jež se tak ráda chlubí svou vyspělostí, není mnoho prostoru pro jiné vidění světa, než jaké „se sluší a patří“.

Jaká škoda, že lidé s jiným cítěním, než které je pokládané za „normální“, stojí pořád opodál, na okraji, jako ten obraz z výstavy.

Jaká škoda, že neumíme naslouchat slovům bláznů. vždyť jsou tak cituplná a pravdivá.

PhDr. Zuzana Peterová, psychoterapeutka a spisovatelka, autorka 16 knih

P. S.: Ve své psychoterapeutické praxi potkávám mnoho zajímavých lidí. Někteří jsou smutní, jiní pláčou, další nad svým hořem naříkají. Jen někteří z nich - ačkoli je jejich duše vážně nemocná - vidí svět kolem sebe jasným zrakem přesných analytiků. Takoví byli spisovatel Ota Pavel a jeho syn, rovněž spisovatel Jiří. O těchto lidech jsem napsala dvě knížky. Takový je i autor knihy, kterou držíte v ruce.

1

Už pětačtyřicet let chodím po světě a ten svět se pořád jinak točí, aspoň mně to tak připadá, a už pětadvacet let si píšu tajnej deník, o kterém ale kdekdo ví a který je nikoli kronikou mých vzestupů a pádů, ale často jejich původcem a hybatelem.

Všechno to začalo, když na naši velitelskou rotu v Opatovicích nad Labem dorazila s týdenním zpožděním sametová revoluce, o které jsem netušil, že se jednou změní v sametového Heroda požírajícího vlastní děti.

Právě jsem ve svém kanclu štábní krysy louskal Úvod do vědeckého komunismu a četl ho stylem znamínko před závorkou, jako že když komunismus byl velkej omyl, stačilo sem tam před sloveso doplnit „ne“, takže v Leninově textu se psalo, že „na každém kroku najdeš úkoly, které by lidstvo mohlo vyřešit okamžitě, a (ne)brání tomu kapitalismus“, „nahromadil nesmírné bohatství a (ne)udělal z lidí otroky“, „vyřešil nejsložitější technické otázky a (ne)způsobil, že se technická zdokonalení nemohou realizovat...“, a byl jsem v tom čtení, stejně jako v životní dráze, teprve na začátku, když do mého kanclu, opatřeného nápisem NEPŘÍTEL MÁ OČI VŠUDE, vtrhnul bývalý pankáč a teď lapiduch Kuba a křičel: „Už je to tady!“ a svítily mu oči jako v rauši a vyprávěl, že v Praze začala revoluce. Jezdil tam se sanitkou a teď přivezl tiskové zprávy a podpisové aršíky a vykládal, jak nějací obrněnci zmlátili studenty a celá republika je nasraná a že teď už to praskne, protože Gorbačov sem tanky nepošle, a za pár dní jsme se v televizi dívali na hradbu těžkooděnců, jak se jim na přilbách a štítech odrážejí záblesky svíček, kterýma blikají studentky, co křičí: „Máme holé ruce!“

Seděli jsme na pévéesce s očima přilepenýma na televizní obrazovku, a zatímco jindy nás museli buzerovat a služba vždycky vyřvávala: „Nááástup na televizní noviny!“, teď by nás nikdo nedostal pryč, ale my stejně nevěděli, co se to děje. Krásný holky-studentky byly fajn, ale co když nás taky pošlou střílet do lidí? Pak jeden těžkooděnec strčil do studentky, která mu podávala kytku, a to už bylo moc:

„Jebem to, bohamáriaskaré,“ zařval čobol Kosťo, jednou rukou zvedl židličku za kovovou nohu a švihl s ní o stěnu a dévéťák vzadu, co nás měl hlídat, se celý scvrknul a odcházel z roty a červená píšťalka mu každým krokem cvrnkala o mosaznou patronu dévéťácké šňůry smutný umíráček.

Takhle to pokračovalo celý další týden. Poslouchali jsme rádio, dívali se na televizi a schůzovali v kinosále a přibližně v době, kdy se v televizi národ dopracoval ke generální stávce, jezdili naši strážáci pořád hlídat muničák do bunkru uprostřed lesa, a jednou při zpáteční cestě zastavili ve vsi a koupili klubko československé trikolory, kterou jsme si rozstříhali a její kousky připnuli na uniformy. Kontráš sice ještě vyslýchal: „Čí to byl nápad? Kdo přinesl nůžky? Kdo stříhal? Kdo to platil?“, ale v téže době někteří civilní zaměstnanci vojenský správy už práskali červenýma knížkama o stůl a pro nás záklaďáky nastaly zlaté časy, který se už asi nikdy nebudou opakovat.

Napochodovali jsme jako obvykle na ranní pořadovou trenýrovku, ale nikde nikdo. Setrvačností jsme se seřadili do tvaru, ale ten tvar se pořád ztenčoval a ztenčoval, až jsme se všichni uložili zpátky na bidla a druhý den už nikdo nevytáhnul paty. Na večeři jsme chodili v oranžovým pyžamu nebo modrých teplákách a připomínali tak klášter buddhistických mnichů, až na to, že večer jsme z nedaleké hospody vždycky dokouleli do kasáren sud piva a vesele ho vylemtali a bylo to super, zažít na vojně revoluci, ale mně to přesto bylo málo, zprávy z druhý ruky už mi nestačily a za každou cenu jsem chtěl být u toho a vidět všechno na vlastní oči.

„Musim tam jet taky,“ řekl jsem Kubovi na ošetřovně.

„Nejde to. Na štábu si to hlídaj.“

„Ale já mám fakt zdravotní potíže,“ vymýšlel jsem si. „Činka mi při posilování spadla na hrudník a nemůžu dejchat.“

„Ukaž.“

„Hrrrrrrrrch,“ nadechl jsem se.

Zašklebil se, zasunul do stroje tiskopis a ukazováčky datloval nález, a tak jsem druhý den ve tři hodiny ráno vyrazil vlakem, vybaven konzervou lančmítu a dvěma krajíci chleba z vojenských zásob, a doktor ve vojenské nemocnici se zasmál mému nálezu stejně jako Kuba a popřál mi pěkný výlet.

Bylo devět hodin ráno a já stál v centru revoluce a každou chvíli se zpoza rohu vyhrnula nějaká demonstrace revolucionářů s transparenty MÁME HOLE V RUCE nebo RUDÉ PRÁZDNO a přijel jsem metrem na stanici Moskevská, opatřenou nápisem KONEČNÁ, ODSTUPTE!, a všichni jsme se tomu smáli, anebo ani ne smáli, jenom se tak povzneseně usmívali, ale hlavně se všichni ti revolucionáři tvářili laskavě jako o Vánocích - netlačili se v tramvajích a metru, ale dávali jeden druhému zdvořile přednost, velkoryse a mírně, jako by byli všichni přiopilí tím pocitem všeobjímající laskavosti, který visel ve vzduchu. Všichni jsme spořádaně mířili na Strahov, kde už stály tisíce lidí dobrovolně jakoby na spartakiádních značkách a cinkaly klíčkama od škodovek a žigulíků a před očima jim blikotal plamínek zapalovače a pak na pódiu zpíval hymnu legendární Karel Kryl, který se po spoustě let vrátil z exilu, společně s Karlem Gottem, „idiotem hudby“, jak jej kdysi nazval spisovatel Milan Kundera navzdory tomu, že národ svého Gotta miloval a každý rok mu v anketě popularity odhlasoval Zlatého slavíka.

Nakonec promluvil takový vousatý muž jménem Ruml. „Právě jsem se vrátil z vězení,“ zaburácel a sametové revolucionáře začalo zajímat, co měl naposledy k obědu, a tak jim do megafonu řekl: „Rýžový nákyp,“ a tisíce, nebo spíš statisíce lidí na spartakiádním stadionu křičely: „NÁKYP NA HRAD!“ a mně se zdálo, že to celé je, jako by se nějaký obrovský kabát obracel naruby, že pravda najednou není to, co se muselo říkat na veřejnosti, ale opravdu to, co se tajně říkalo u nás doma, v rodině znárodněného kulaka, s dovětkem, že to nesmíme říkat ve škole, nebo nás zavřou. A jak jsem byl v tu chvíli tabula rasa, tak se do mě obtiskla celá ta sametověrevoluční nálada a začínalo mi docházet, že to už nejde zastavit.

Celý jsem se z toho dmul vzrušením, protože když mladý člověk zažije vítěznou revoluci, je to mimořádné štěstí (aspoň to tak ze začátku vypadá), a tak jsem všema pórama vnímal, jak všude kolem pučí a raší a bují nějaký nový a neznámý život, co si předtím lezl jako krtek pod zemí, ten plachý „život sám“, který najednou na chvíli vykouknul... „Tady běží, chyťte ho!“ křičí všichni, nikomu se to nepovede, ale jenom to, že jsme ho na chvíli viděli, je něco, co vypadá jako vítězství (ale pak se to může zvrtnout), a to jsem tenkrát netušil, že lapiduch Kuba, který uměl píchat injekce tak, aby to vůbec nebolelo, to uměl proto, že se je naučil píchat do vlastního těla („to je moje intimní záležitost, stejně jako sex,“ říkal mi pak na tohle téma), a že bude první, koho Sametový Herodes sežere, což mi došlo, když mi přinesl o pár let později do redakce „horkej“ diktafon a měl tvář plnou boláků, vyhaslý oči a natupírovaný číro a nabízel mi, že ten diktafon prodá s velkou slevou, protože „víš jak, zejtra už bude cena dvakrát taková“.

2

Abych mohl pokračovat, musím se nejdřív vrátit zpátky, protože to je někdy nejjistější cesta vpřed; narodil jsem se v šedesátém devátém v severočeském Žatci, dosídleném po odsunu Sudeťáků, a ve škole jsem měl největší problémy s tím, že jsem se tolik snažil být nenápadný, až jsem paradoxně vyčníval. Taky proto jsem se přihlásil na stavební průmyslovku a po ní na vojnu ke stavařům, bývalým pétépákům, a když jsem dostal povolávací rozkaz, tenkrát v té nezapomenutelné době, kdy se hroutila ervéhápé a Varšavská smlouva, jsme speciálním vojenským vlakem plným odvedených ožralců jeli se spolužákem ze základky Láďou na dvouletou vojenskou službu, které se říkalo „pakárna“.

Když nás vlak vyvrhnul na opatovickým nádraží, vbíhali jsme do kasina jako do mlýnku na maso, v tělocvičně jsme se převlíkali do erárních modrých tepláků a pak do podivného ticha cvakaly nůžky a bzučely strojky a chuchvalce vlasů byly odmetány do kotelny a svoje civilní oblečení jsme poslali v krabici domů, a ještě jsme na závěr dostali dvojitou studenou sprchu; aby z nás smyli poslední zbytky identity, vypnuli bojler a následně oznámili, že neteče teplá, a tak jsme drkotali zubama a přemýšleli, jestli už to je pro dnešek všechno, anebo ještě něco přijde, a taky samozřejmě přišlo. Když jsme se vymrzlí oblékali do tepláků, jeden mazák-suprák, který tu byl třetí rok, se zeptal, kdo už seděl.

„Já!“ přihlásil se hrdě čobol Kosťo.

„Za co?“

„Za starou. Znásilněnie a obmedzovanie osobnej slobody,“ pochlubil se Kosťo a mazák ho povýšil na velitele sprchování. Další dny jsme od rána do večera cvičili vlevo v bok a čelem vzad, a jak se původně zdálo, že Kosťo má před sebou velkou kariéru, tak se během zkráceného třítýdenního přijímače ukázalo, že nepochopí ani „vlevo v bok“, a o zbytek své kriminálnické autority přišel, když s výkřikem: „Motýl, máte čas lítat?“ honil po buzerplace babočku kopřivovou. My ostatní jsme se mezitím naučili i „čelem vzad“ a „pohov“, takže jsme směli slavnostně přísahat věrnost socialistické republice, „za jejíž obranu nasadíme i život“.

Přísaha, která to měla všechno završit, se konala na fotbalovém stadionu nejen za účasti rodičů, sourozenců a milenek, ale i mažoretek a vojenské hudby, ale přesto, nebo snad právě proto se moc nepovedla - nějaký záškodník v kuchyňské směně polil kuchařský stůl špinavým mazlákem, kterým předtím vytíral podlahu, kuchaři v tom vyváleli maso na řízky, a protože se k výdeji jídla chodilo podle velikosti, odnesli to ti nejvyšší z roty řidičů, kteří se pak během přísahy se slyšitelným kručením v břiše pomalu a sošně káceli ze svých prvních řad před tribunou k zemi.

„Co jste s nima udělali?!“ křičeli výhrůžně rodiče, až jsme se báli, že nám zatrhnou první vycházku, ale nakonec nás pustili, aby rodiče za náma nejeli zbytečně, a tak jsem se po dlouhé době viděl s mámou, bráchou i tátou a nechtěl jsem je pustit domů, ale táta spěchal, aby nemusel řídit potmě. Nakonec to tak bylo lepší, slezli jsme se pak všichni čerství vojíni u jednoho dlouhého stolu v hospodě U Oběšence, a když jsme se o půlnoci rozjařeně vraceli na rotu, netušili jsme, co nás čeká.

„Poplááách!“ rozječela se píšťalka ve čtyři ráno a dozorčí roty vřeštěl: „Příprava na zrychlený přesun!“ a hned nato: „Nástup na zrychlený přesun!“ a za deset minut už jsme seděli ve véesce s plnou polní na zádech a za hodinu běželi v kanadách a maskáčích s báglem a opicí ze včerejška na zádech; dupali jsme po štěrkové polní cestě neznámou krajinou, abychom pochopili, že vojna není kojná. Pak velitel zařval: „Plyn!“ a museli jsme si nasadit plynovou masku, která se hned orosila zevnitř, a člověk neviděl a chtělo se mu zvracet z toho mundúrového zápachu a strašně se mu chtělo zahodit samopal a plynovou masku do voňavýho jehličí a pozorovat beránky na obloze, a pár kluků to taky udělalo a zrovna, když jsem se k nim chtěl přidat, se dlouhý řetězec zbědovaných lidských těl s plnou polní zastavil na pauzu. Skácel jsem se k zemi a chlastal vodu z polní lahve, ale než jsem se stačil vydýchat, už tu byl další povel: „Končit, vztyk!“, tak jsem se zvedal, ale nohy mě neposlouchaly, jako by byly kusy hovězího, a všimnul jsem si, že se na mě dívá velitel, tak jsem mu chtěl říct, že už nemůžu, ale on mě předběhnul a řekl: „To se rozchodí,“ a pak s takovým úšklebkem dodal:

„Když voják nemůže, musí ještě třikrát,“ a já se svýma olověnýma protézama běžel dál jako v transu a čekal, kdy se sesypu, ale místo toho, divná věc, už nic nebolelo, cítil jsem jenom neznámý tlak v hlavě a něco jako nechci říkat vítězství, a tak se lampasákům, kterým se říkalo „gumy“, málem povedlo mě taky vygumovat, byl jsem ta tabula rasa, na které mohli začít stavět vojáka Varšavský smlouvy, jenomže se to zvrtlo, protože za pár měsíců přišla sametová revoluce (o který nikdo netušil, že z ní vyroste Herodes) a ta revoluce všechno zhaftla.

3

Po tý sametový revoluci (který se dneska opatrně říká „listopadové události“, jako by se lidi začali stydět za emoce, které jima tenkrát cloumaly) se nejenom všechno obrátilo vzhůru nohama, ale vypadalo to taky, že nám zkrátí i pobyt v pakárně - nejdřív nám gumy tam nahoře ve Staré Boleslavi slibovaly, že zkrátí vojnu o rok, ale pak ji zkrátili jenom o dva měsíce, a tak kluci záklaďáci, co se cítili ošizení, že nemohli skandovat v Praze na Letenský pláni, vyhlásili v pátek protestní hladovku a napsali o tom dopis na velitelství okruhu. Hladovka měla zvláštní podmínky, protože jsme si třeba mohli kupovat sušenky v armě a konzumovat, co kuchaři ukradli z příručního skladu, a tak od vyhlášení hladovky byla sice prázdná jídelna, ale zato na rotě všichni pořád něco tlačili do hlavy. Byla to jenom taková platonická revoluce, odmocnina té skutečné, což se potvrdilo, když pak v pondělí dal velitel útvaru takticky nástup v jídelně, kde voněly smažený vajíčka, palačinky se šlehačkou, kakao a pomeranče a na každého z nás se tu ještě suše šklebila sušenka Dukla a čtyři generálové ze Staré Boleslavi.

Pokušení těch vůní, na který jsme za ty měsíce o atomkaši a komisárku už málem zapomněli, v kombinaci se strachem z generálů bylo na obyčejný kluky moc. Nejdřív jsme si, to je fakt, posedali ke stolkům v jídelně bez plechových táců jenom s hrnečkem čaje s bromem, ale pak začali generálové mluvit a mluvit a po krátký výměně názorů na demokracii, kázeňský a přestupkový řád, uklizenost plechových skříněk a povolenou délku vlasů hladovka skončila a ty vajíčka se sušenkou a kakaem jsme vcelku spořádaně natlačili do hlavy.

Zase začaly ranní nástupy, kontroly rajonů, zákazy vycházek a buzerace, která po té pauze byla silnější než dřív, asi aby gumy dohonily, co za těch pár bezprizorních tejdnů zameškaly. Polovina roty (včetně mě) dostala podmínku a druhá se postupně střídala v posádkové base, ale stejně jsme věděli, že už to nikdy nebude jako dřív, protože síla těch „sametových událostí“ pronikala za plot s ostnatým drátem naší pakárny nadále skrz televizi a rádio a taky nový časopisy a noviny, a navíc se v tý Starý Boleslavi něco semlelo, výsledkem čehož bylo, že se s odchodem nás mazáků rušil celý náš stavební útvar a proviantní náčelník musel vyplýtvat zásoby.

Mívali jsme k obědu v ty poslední dny uherák nebo šunku jako předkrm, polívku s knedlíčkama jako na svatbě a pak biftek a hranolky s oblohou, někdy ještě zákusek nebo nanuka a kokakolu, která ještě nedávno byla produktem toho imperialismu, který podle Lenina (ne)vyřešil světové problémy, takže jsme se (ne)cítili zglajchšaltovaní jako kluci před náma. Dál jsem coby štábní krysa den co den roztáčel cyklostyl a alkoholem vlhké stránky secvakával do cenzurovaných zpráv z pakárny, ale už to celé bylo s tím pocitem vítězství nad lampasáckýma gumama, který se uhnízdil někde úplně vespod, a jak jsem se těšil na svobodu, která měla být konečně opravdu svobodou, tak jsem si v té svojí tajné spisovně tajně listoval v obrovských šanonech, kde v osobních kartách byly podrobně zaznamenány životy všech vojáků naší roty i s jejich trestním rejstříkem, osobním hodnocením ze školy i z práce, s posudkama psychiatrů, rodinnýma anamnézama a dědičnýma chorobama, a jak jsem věděl všechno na všechny, měl jsem velké plány do budoucna.

Úderem čtvrté hodiny, sotva odešly gumy, které to na rozdíl od nás měly v pakárně „za milion“, měly jsme my myši pré, protože skončila platnost starých základních řádů, ale nové ještě nikdo nevydal, takže to vypadalo, že je všechno dovoleno, a my jsme si ten náhlej uragán svobody vykládali tak, že můžeme volně vycházet z kasáren, a protože už bylo léto, vyráželi jsme v modrejch teplákách (na který si kdekdo nechal vybatikovat nápis jako „Iron Maiden“ nebo „Black Sabbath“, případně ustřihnul nohavice nebo rukávy) na nudapláž a tam vleže na břichu pozorně pozorovali, jak se před náma krásný mladý holky lhostejně svlékají a natírají opalovacím krémem, a protože jsme měli indulonu z vojenských enzetů, ovoce z proviantního skladu a nafukovací duši z obrněného transportéru, těšili jsme se jejich přízni.

„Že vás ještě na poslední chvíli nechám zavřít?“ vyhrožoval pak jednou při drzém návratu přes hlavní bránu nadporučík Mozolík, ale já ho poprosil: „Pane veliteli, buďte vod tý dobroty, nechte mě tu ještě tři tejdny navíc,“ a kluci se řehtali a on se naštval: „Vy jste největší vostuda Varšavský smlouvy,“ řekl, ale zapomněl, že Varšavská smlouva už neexistuje.

4

Připadal jsem si tenkrát líp než na dovolený v Bulharsku a fakticky bych v těch Opatovicích rád ještě chvíli zůstal a rušil stavební útvar, jenomže to bych o hodně přišel, protože tu noc, kdy nás předčasně propouštěli na rozkaz dřívějšího mukla a nynějšího prezidenta, a tím teda zároveň i nejvyššího velitele vojsk Václava Havla, to bylo fakt hustý. Vypouštěli nás v noci, protože měli strach, že budeme dělat bigus na nádraží, světla véesky svítila stejně jako naše oči, které ale nejvíc zářily Radimovi, protože jako správný intelektuál a disident byl zpitý tou umocněnou svobodou, ve kterou jsme při nástupu do pakárny vůbec nedoufali.

V zelený véesce jsme zase seděli ve dvou řadách proti sobě jako při tom zrychleným přesunu, a jakmile motor zaburácel, škvírou v plachtě se snášel ven roj utrhaných čísel i bločků, kterýma jsme si odměřovali čas pakárny. Dovnitř pronikal syrový chladný vzduch, který nám utrhával slova od huby, tak jsme museli řvát, loučili jsme se s pakárnou takovým neartikulovaným pazvukem, zažívali chaotickej pocit svobody, po tvářích se nám koulely slzy a připadali jsme si jako sám velký Sametový Herodes, ale když nás véeska vysadila na ztichlém nádraží, bylo z nás najednou dvacet různých lidí, kteří se vydají po dvaceti různých cestách, ale taky dvacet čerstvě propuštěných muklů, jakoby utržených ze řetězu, který se neumějí na svobodě chovat.

„My totiž jedem dneska z vojny domů!“ hulákal někdo, když jsme vtrhli do napůl obsazeného kupé a probudili tam spící osádku, která se za našeho vítězného chechotu radši přesunula jinam. Za chvíli jsme dorazili na nádraží v Pardubicích a potom přistavili rychlík do Prahy, vlezl jsem si do vagonu a za chvíli mi to pod nohama pšouklo, se světem kolem hrklo a já stál dál na místě, ale svět mi začal utíkat pod nohama.

„A když nepřijedeš, tak určitě napiš,“ volal ještě Radim, který mi nabídnul, že u něho v Ústí můžu bydlet, a jeho hlas pomalu zanikal v pravidelném ratata rozjíždějícího se rychlíku. V Praze jsem vystoupil na hlavním nádraží a všechno mi tu přišlo hrozně barevný a sváteční - jak si lidi čtou, co chtěj, a jedí a pijou, na co dostanou chuť, jak i nádražáci chodí v rozepjatých uniformách s vyhrnutýma rukávama - to všechno bylo nesamozřejmě samozřejmé a já jako ve snu došel na Václavák a pak jsem si v obchodním domě Máj koupil sandály a barevné bermudy a hned se do nich v kabince nasoukal a takhle jsem nadšeně došel až na Florenc, kde jsem se utábořil u zastávky na Žatec a za hodinu a půl vystoupil na žateckém autobusáku, který mi připadal menší a šedivější, než jsem ho znal.

Cestou domů jsem se stavil u mámy v honosné budově té její pojišťovny a pozoroval, že i tady jsou stěny jaksi vybledlejší, tichý klapot psacích strojů mi připadal obyčejnější a všednější a za jedním ošuntělým psacím strojem datlovala mamka, drobná a starostlivá, tak zabraná do práce, že si mě ani nevšimla.

„Tak jsem přijel z vojny,“ povídám a mamka se pomalu otočila od rozepsaného tiskopisu a jako by jí chvíli trvalo, než mě poznala, jako by vůbec neměla radost a ještě jí v hlavě doznívala práce, jen tak ledabyle se podívala na staronového člena domácnosti a řekla: „Doma máš připravené rizoto,“ ale pak hned dodala: „Večer to oslavíme,“ a já ani nebyl šokován, že se neraduje, protože jsem čekal, že si přinesu domů svůj svět, kterýmu nikdo nebude rozumět, připravil jsem se na to.

„Zítra ráno jedu do Ústí.“

„A to si ani neodpočineš?“ namítla a já na to, že odpočívat budu v neděli, a máma se znovu ponořila do tiskopisu a já šel z vojny domů rodným městem cizích lidí a myslel jsem na to, že jsem mohl být k mámě uctivější, protože prožívala těžkou dobu -zatímco já se radoval z pádu komunismu, ona nemohla, protože byla ve straně, neutekla jako ti kariéristi, co hned převlíkli kabát, a ani by nemohla, protože na tak malým městě a s jejím svědomím to nešlo, a tak máma, která z toho, že byla členkou KSČ, nikdy neměla nic než povinnosti, mi psala na vojnu, že ji teď všichni urážejí a vyčítají, že to ona prý může za všechno, co se tady dělo, i její brácha na ni křičel, že ona může za to, že popravili Slánského a Horákovou a že sem přišli Rusáci, až jí vstoupily slzy do očí, a pak ředitele té jejich pojišťovny odvezli do blázince, protože nevěděl, jestli je dobrý nebo špatný, ale zachránila ji babička, která všechny své děti postavila do latě, ať si laskavě vzpomenou, že tahle její dcera byla vždycky z nich ze všech nejhodnější a nejpoctivější a nejčestnější.

Babička byla nejsilnější člověk z naší rodiny, přežila obě války i vlastní smrt, když jí řekli, že má rakovinu a dali jí pět let, ale ona těch let žila ještě čtyřicet, tak její slovo pořád platilo, přemýšlel jsem a ani jsem se nenadál a byl jsem doma. Tolikrát jsem si představoval tenhle okamžik, co při tom budu všechno prožívat, ale neprožíval jsem nic, jako bych byl zase kus hovězího.

Doma nikdo nebyl, tak jsem na chvíli znejistěl, jestli jsem tady správně, protože z botníku zmizely všechny moje boty, ale sotva jsem vstoupil do pokojíku, pro změnu jsem si připadal, jako bych se zrovna vrátil ze školy, kde se mi o přestávce zdál dlouhej a divnej sen o vojně. Vybaloval jsem pak špinavé ponožky do pračky a ohříval si rizoto, když přišel táta ze svého úřadu.

„No nazdar, vojáku,“ pronesl tím svým mírně ironickým tónem. Byli jsme tak dlouho od sebe, že jsme si neměli co podstatného říct, ale my jsme byli vždycky daleko od sebe a nikdy jsme si neměli co podstatného říct, a tak jsme si teď vlastně byli blízko aspoň tím, že spolu mluvíme, tak jsem plkal o vojně, hlavně těch „sametových událostech“ a o tom posledním dnu, který byl nejblíž, a tušil jsem, že mě bude táta přemlouvat, abych tu zůstal, ale stejně už jsem byl rozhodnutý odejít, protože soukromou revoluci nebo válku, kterou si musí každý syn vybojovat se svým otcem, jsem už měl za sebou.

Pozoroval jsem tátu očištěnýma očima bez všech těch tichých i hlasitých projevů nesouhlasu a protestu, které jsem předtím proti němu míval. S mámou jsme vždycky drželi proti němu, byl nevrlý a nabručený, a já si myslel, že proto, že nemohl být ve straně, protože mu strana sebrala statek a protože chodil do kostela jako ministrant; musel být uprostřed nás osamělý, napadlo mě, ale přitom když jsme šli někam celá rodina, on schválně chodil pět metrů před náma nebo za náma, jako kdyby k nám nepatřil nebo nechtěl patřit.

„Ty prej zejtra jedeš do těch novin,“ řekl táta oznamovacím tónem a já jsem mu odpověděl úplně stejně, jako jeho mladší kopie: „No, já jsem si to už domluvil.“

„Kdepa tam budeš bydlet?“

„U jednoho kámoše.“

„U kámoše... kámoše... Kolik ti daj peněz?“

„Ze začátku dvanáct set, ale potom to prej pude nahoru.“

„To teda nevim, to teda nevim, hochu,“ strachoval se táta, a tak mi zůstal v paměti toho dne - trochu menší a nahrbený, ale hlavně jakoby strašně zestárlý.

„Já myslim, že teďko budou všude potřebovat novináře. Tak je musej i zaplatit.“

„K čemupak by je potřebovali?“

„No, aby vystrnadili komunisty.“

„No a co,“ řekl táta, „tak zase bude vládnout jiná strana,“ a já mohl zešílet z toho, jak ničemu nevěřil anebo měl ze všeho strach anebo ho komunisti zlomili, když jim tenkrát po únoru vosumačtyřicátýho sebrali statek. Spousta lidí tu dobu přežila jako gumoví panáci, uměli se včas ohnout, a teď přišla doba, že se narovnávali, ale táta neuměl žít jako ocelové péro nebo gumový panák.

5

Tenkrát v době, kdy Sametový Herodes byl ještě na houbách, kdy žil jako embryo uvnitř své matky revoluce (anebo otce sametové události), se „to“ šířilo jako stepní požár až do zapadlých koutů české kotliny a já doma neměl stání, protože jsem chtěl do krajského města živit se novinařinou.

Když mi v létě přišlo na vojnu oznámení, že přijímačky na žurnalistiku jsem neudělal, musel jsem se rozhodovat rychle. Vrátit se do stavebního podniku, odkud jsem na vojnu odešel, jsem nechtěl ani přes vlastní mrtvolu, a tak jsem během víkendu po zamítavém dopisu napsal tři krátký sloupky, anebo, jak se tenkrát ještě občas říkalo, „entrfiletky“ a poslal je do krajského deníku s prosbou, že tam chci nastoupit.

Esdéčko neboli Severočeský deník byly noviny, které naše rodina odebírala ještě dřív, než jsem se narodil. Každý den ležely na stole, potaženém pogumovaným ubrusem, přičemž táta četl sport, máma si vystřihovala recepty a já luštil křížovku, a když se jich ve sklepě shromáždilo dvacet kilo, odvezl jsem je na kárce do sběru.

Příští týden mi na vojenskou adresu přišly sobotní noviny, kde všechny tři sloupky najednou otiskli, a k tomu ještě připojený dopis, že mě berou, a tak mě ranní autobus vyvrhnul na nádraží neznámého města Ústí nad Labem, kde už jsem byl na jednom opušťáku z vojny u kamaráda Aleše, a i když tenkrát se mi tady líbilo, teď, jak jsem tu byl sám, zdály se mi ty vysoké skleněné paláce a tramvaje a to všechno tak monstrózní, až jsem měl pocit, že tady nikdy nemůžu žít.

Držel jsem se lidí mířících z autobusáku do centra, a tak jsem objevil skleněný palác s obrovskou rudou hvězdou na štítě a srpem s kladivem pod štítem. Jenom proto, že jsem nechtěl být zlomený jako táta, jsem zatlačil na mosaznou kouli u dveří z kouřového skla a s potlačovaným vzrušením stoupal po mramorovém schodišti a klepal na koženkové dveře s vizitkou šéfredaktora.

Novináři pro mě byli ztělesněním moci. Znal jsem jednu redaktorku z Květů s mašličkou ve vlasech, která za mnou přijela na „útvar“ a rozpoutala tam „rušambo“.

„Co vás zajímá?“ zeptal se jí tenkrát náčelník štábu.

„Všechno,“ špitla roztomile a dostala se do tajné spisovny, muničáku, vozového parku, prostě všude, protože její novinářský průkaz byl něco jako odznak moci. Mluvila běžně s politiky, vědci, umělci a já chtěl být jako ona, chtěl jsem vědět, kdo jsou tihle lidé, co každý den rozhodují o tom, jaký byl včerejší den, co bylo důležité a povedené a co se mělo udělat jinak! Proč to dělají a proč je všichni každý den znovu čtou, poslouchají a sledují?

„Dobrý, dobrý den. Tak to jste vy, kdo by chtěl u nás pracovat?“ zeptal se ten chlap s ohleduplným hlasem a hluboko propadlýma očima.

„Já jsem vám přece psal články, ještě když jsem byl na vojně. A váš zástupce mi to slíbil.“ „Slíbil? Opravdu, člověče?“

Šéfredaktor měl neuvěřitelně vysoké a ostře lomené čelo se zkrabacenou kůží, v očích tvrdý lesk a tvářil se odmítavě a přemlouval mě, abych šel radši studovat.

„Ale já už jsem dal v práci výpověď a vy jste mi to slíbili,“ hájil jsem se s nečekanou vzpurností, která byla v rozporu s mým celkově zakřiknutým vzhledem a na chvíli ho přesvědčila, že bych tuhle práci pro voráchlé snad mohl dělat.

„Když už jsme to slíbili, tak vás vezmeme na zkušební lhůtu,“ přemýšlel. „Nejdřív byste šel na pár týdnů do sekretariátu, abyste se naučil korektury, redigování, upravování četky. Potom vás můžem vyzkoušet jako okresního zpravodaje.“

Jeho druhý zástupce byl o poznání formálnější: „Jako elév dostanete nástupní plat dvanáct stovek. Bez daní vám zůstane tak na jogurt a dva rohlíky k obědu.“

„Hahaha.“

„Já to myslím vážně.“

Vyplnil jsem nějaký lejstra a odnesl je do účtárny a potom jsem rozrazil ty dveře z kouřového skla a zase mě ofoukl chladný vánek svobody a já se coural městem, které jsem viděl podruhý v životě, a na tržnici jsem se znovu snažil vyvolat v sobě ten včerejší pocit opilosti svobodou, ale místo toho jsem jenom prozaicky pokukoval, jak babky zelinářky prodávají celer, mrkev a rajčata vedle Vietnamce s tričkama, botama, hodinkama a vším možným, a když jsem si o kus dál chtěl vzít párek v rohlíku, prodavač po mně chtěl - světe, div se - peníze.

Po víkendu jsem už přijel doopravdy a místo buchet jsem si vezl náhradní slipy, ponožky, tričko a Úvod do teorie žurnalistiky. Měl jsem bydlet u Radima, ale nevěděl jsem, jestli to ještě platí. Radim byl na vojně řidič a něco jako chemik-průzkumník, chodil do stráží a po nocích hrál na kytaru v umývárce, protože tam byla nejlepší akustika. Jen tak mezi řečí mi řekl, že byl jako kluk přeborníkem republiky v šachu a ping-pongu, a mě, teprve když jsem stál před panelákem, ve kterým bydlel, napadlo, že je vlastně dost drzý nastěhovat se k člověku, kterýho znám jenom z vojny.

„Hele, fakt to neni blbý?“ zeptal jsem se ho pro jistotu. „To neřeš.“

Tak jsem se přistěhoval do Radimova bytu dva plus jedna, který si původně jeho emancipovaná maminka zařizovala s elegancí ředitelky mateřské školy pro sebe. Byl podřízen železnému diktátu vkusu vyšších vrstev - měkké koberce a houpací křeslo, kuchyňská linka polepená jutou a televize schovaná ve skříni, protože Radim tvrdil, že by ji jinak vyhodil z okna.

První týdny v civilu byly divokým kolotočem hospod, nových tváří, pro které byl redaktor Severočeského deníku zajímavou ozdobou, platonických erotických zážitků a prázdných půllitrů v hospodě Na Zátiší pod rozložitou jabloní, ze které padaly první kyselé plody.

Kromě povrchních a zbytečných známostí jsem přes Radima získal dva kamarády-básníky - Kaulyho s planoucím zrakem, který jinak pracoval jako zásobovač ve fabrice na sodu, a Pavla, drátotažce a těžkýho milovníka, a k naší partě patřila taky jedna holka, jmenovala se Blanka a chodila s Radimem už před vojnou, protože on byl bourák, takový ten týpek jako Steve McQueen a Blanka prostě neslyšela, když jí před vojnou řekl, že se rozcházej. Měla se k němu po návratu tak, že to nemohl nevidět, i když to byla Kaulyho láska, ale nebylo mi jasný, jestli se do ní Kauly nezamiloval právě proto, že stejně jako on obdivovala Radima, největšího borce široko daleko.

Takový tu byly propletený vztahy a já nikdy nic podobného neviděl, a proto jsem je fascinovaně hltal jako v transu. Snad to ani všechno nebyla pravda, prostě jsem si to domýšlel z náznaků a gest, ale všechno to tak přesně do sebe zapadalo, až jsem se divil, jak je možné, že ani Kauly, ani Pavel, a dokonce ani Radim nic takhle s odstupem vidět nechtěli, a nechtěli ani slyšet, jak o tom mluvím, a já, kluk z malého města, zase nevěděl, že takové věci se neříkají.

6

To s kamarádama byl skutečnej život a práci v sekretariátu jsem chápal jako nutné zlo; vlastně jsem neměl pořádně co dělat než z dálnopisu trhat četku, která s deptající neúnavností prskala na papírovou roli události z domova i ze světa, a rozdělovat zprávy na hromádky - Domov, Svět a Sport.

Sporťáci to měli nejlepší - vždycky věděli, na jaký výsledky čekají a kolik jim zaberou místa, nic je nemohlo překvapit, ale zase ty jejich zprávy nebyly tak důležitý, protože ve skutečnosti o tom, co se stalo dneska ve světě (a o čem teda budou lidi zítra číst, nad čím kroutit hlavou nebo se radovat), rozhodoval metér, a to mezi osmou a půl devátou večer. Podíval se na Televizní noviny a podle nich vybral nejdůležitější zprávy, přihodil krátké zajímavosti typu Prostitutky založily odbory, aby regionální noviny měly něco jinýho než celostátní deníky a pak pomocí metérského pravítka rozpočítal články na dva sloupce strany sedm. Pokud tam byla opravdová bomba, jako například Saddám Husajn vyhlásil válku Americe, nechal si místo na první straně, ale to bylo málokdy. Na stranu jedna patřil domov a na otvírák hlavně regionální zpráva, noční můra všech elévů: zajímá vás filozofie nenávisti Saddáma Husajna, ale musíte psát o tom, že brambory letos ještě dvakrát podraží.

„To je prosívací síto, hochu,“ říkával s oblibou sedmdesátiletý vedoucí sekretariátu pan Semirád. „Tady se zrno oddělí od plev.“

Pracovní elán metérů pak stoupal úměrně s tím, jak se venku smrákalo, tiskové agentury soupeřily s televizí, a proto se už v 19:35 dálnopis rozdrnčel zprávama, které teď už televize nestihla převzít. Články, které se celý den kupily na stole, pak metér během pár minut rozkreslil do stránky a odnesl sazečům, telefonát stíhal telefonát, neboť vždycky se vyhazovalo a předělávalo a kolem půl desáté, když slušní lidé vypínají televizory a jdou spát, pocítili službu konající metéři něco velmi vzdáleně připomínajícího erekci - to rotačky s ohlušujícím rachotem začaly chrlit noviny a vzduch čpěl vůní tiskařské černě.

Učil jsem se krátit zprávy, což bylo docela jednoduchý, protože se prostě škrtnul poslední odstavec, bral jsem telefony od krajánků z okresních redakcí, kteří diktovali aktuálky na první stranu, a hlavně se učil vycházet s věčně nabručenýma metérama, již tady zpravidla končili proto, že jim něco jiného nevyšlo - měli jsme tu manko v mlékárně, politickou mrtvolu i cirhózu jater.

Po třetím týdnu jsem se z téhle služby vysvobodil přesně jako kdysi po maturitě ve stavebním podniku: šel jsem za šéfem, že chci dělat něco pořádného.

„Navrhni něco konkrétního,“ vybídl mě, a já to čekal: v rodném Žatci se blížila dočesná, největší chmelařská slavnost na světě. Šlo jen o to, že v Žatci už zpravodajka byla.

„Potřebuje prohnat perka,“ řekl šéf, a tak jsem se vracel domů do Žatce jako okresní zpravodaj a letěl na adrenalinovém mraku vstříc zářivé budoucnosti. Přitáhl jsem ze sklepa zaprášené balíky loňských esdéček a z nich vytrhal články o česání chmele a pak jsem poučen lítal po chmelnicích a svezl se speciálním brigádnickým vlakem, který dopravil do Žatce stovky studentů, a hned první článek jsem diktoval v neděli odpoledne z telefonní budky na našem sídlišti.

V novinách vyšel jako otvírák s velkým titulkem na první straně uprostřed a na žádný další text už jsem pak nikdy nebyl tak pyšný (dokonce ani na román, co mi později vyšel, za ten jsem se, upřímně řečeno, naopak styděl až k zbláznění). Denně jsem pak z poštovní budky diktoval do sekretariátu povinné dvě zprávy a něco navíc, pokaždé na účet volaného. Objevil jsem novou americkou česačku, která ušetřila práci čtrnácti brigádníků, a problémy studentů se zemědělským družstvem, jež se předtím dvacet let tutlaly. Jezdil jsem za chmelem na kole podél řeky Ohře čarokrásnou srpnovou krajinou každý den, udělal jsem interview se staronovým nejmocnějším byznysmenem přes český chmel, který se právě vrátil ze světového zasedání v Düsseldorfu, potomkem německých Židů, kteří se celá staletí dohadovali se zbytkem světa, na kolik přijde jeden žok chmele, a tudíž jak drahé bude pivo. Nejdřív se to dohadovalo v Žatci, ale za první republiky se to dohadování přesunulo pár set kilometrů na západ do Hamburku a ještě později o dalších několik set tisíc kilometrů dál na západ do New Yorku.

Chmel, který mě tak bavil, ale po dočesné skončil a já se zaseknul a pár měsíců psal ošuntělé zprávičky, z nichž nejzajímavější byla o tanku zvaném Osvoboditel, který neznámí recesisté natřeli na růžovo daleko dřív, než to od nich okopčili velký umělci v Praze.

Nemohl jsem ve svém dětském pokojíku svobodně dýchat; připadal jsem si tu jako na návštěvě, byl listopad a večer se brzy stmívalo, seděl jsem nad psacím strojem a mučil se psaním, které mě nebavilo, a měl jsem pocit, že mi Sametový Herodes jde po krku, že jsem si moc zvyknul na svobodu a volnost a nedokážu už žít sešněrovaně, tak jsem pod postelí vyštrachal černý kartonový obal, ve kterém jsem nosil rýsovací prkno, a na ten karton jsem žlutě napsal: „Nikomu nevěř!“ a pověsil si ho na zeď.

Rochnil jsem se ve své depresi až do Vánoc, jenomže i deprese, když trvá příliš dlouho, začíná být nudná, a mě z ní tenkrát vytáhnul nápad, že si budu psát deník doopravdy. Probudil jsem se s tím v jednu hodinu v noci, všude tma, brácha, který přijel na opušťák z vojny, hlasitě chrápal, a do mě jakoby odněkud shůry vstoupilo požehnání (které se pak změnilo v neštěstí), že si budu deníkem předepisovat život.

Já deníku zadám informace, jak to se mnou je, a on je vyhodnotí a určí další postup a já ho buď dodržím, nebo nedodržím, ale pak budu vědět, že jsem srab, říkal jsem si v jakési třesavce, skoro až náboženském vytržení. Já teď sice nevím, co bude zítra, ale vím, že deník mi vybere stanovisko, jak se k tomu, co bude, mám zachovat, zapisoval jsem si, abych to do rána nezapomněl, a pak už uklidněně, jako by ve mně praskla další železná obruč, jsem přemýšlel o tom, že žijeme v revoluční době, která je chaotická a zmatečná, takže kdo chce vzrušující příběh, ve kterým se neztratí, musí si pro něj sám shánět děj.

V jedný knížce jsem četl, že člověk skrz literaturu dovršuje a dosvědčuje sebe sama, jenomže mně se to zdálo zbytečně komplikovaný, jít na to přes cizího hrdinu a vymyšlený svět, a rozhodl jsem se utvářet literaturou nebo spíš prostě tím svým písáním sebe sama ve skutečném světě, a v tom okamžiku jako by ve mně praskaly další obruče, které vytvářel ten systém od roku padesát, kdy dědovi znárodnili statek a my jsme žili s tou křivdou dějinnou i osobní ve světě, kde vládli křiváci.

Pak jsem konečně usnul jako po těžké práci a zdálo se mi, že jsem v hospodě bral z podlahy knížku ilozofie, která mi vypadla, a ukládal ji do tašky ke kazeťáku. Dívali se na to kotelníci z vojny a hádali se, jestli bude nadporučík Mozolík příští rok prezidentem, a já řekl, že nanejvýš náčelníkem chemického skladu, a všichni se smáli, i máma.

7

Už pětačtyřicet let chodím po světě, ale tenkrát začátkem devadesátých let to nebyla chůze ani běh, byl to přízemní let, aquaplaning neboli ztráta přilnavosti, a jak se teď zpětně procházím po vlastním životě, zdá se mi, jako by si každé místo a čas vynucovaly svoji perspektivu, jako by se skrze mě nechaly vyprávět a já byl jenom médium, na který se to exponovalo.

Předem jsem věděl, že se z vojny vrátím někam jinam, než odkud jsem odešel, ale nevěděl jsem kam, ale teď, po „noci dlouhejch nožů“ jsem věděl, že si to „kam“ musím najít sám a že doma už nevydržím, a abych měl děj pro svůj deník, napadlo mě, že půjdu dělat dřevorubce do Beskyd nebo že se nechám najmout do démonického divadelního souboru Děrevo, kde herci žijou jako jogíni a pak hrají v podivném baletu svůj život, ale nakonec jsem se rozhodnul, že to zkusím říct šéfredaktorovi; třeba mi najde fleka v Ústí, kam mě to pořád táhlo.

Na setkání zpravodajů jsem měl strach, že to šéfovi neřeknu, tak jsem to na něj vybalil, ještě než porada začala, a ono to fungovalo a šéfredaktor mě povýšil na kulturního redaktora.

Dostal jsem klíč od vlastní kanceláře, zase takové tajné spisovny, kde už nebyl nápis NEPŘÍTEL MÁ OČI VŠUDE, ale obývací stěna, křesílka, konferenční stolek a kobereček, a jak jsem se prohraboval skříněma a šuplíkama a zkoumal, co všechno mi patří, napadlo mě, že komunisti skončili, jak si předpověděli - vybuchla neutronová bomba kapitalismu a oni zmizeli, zatímco všechen jejich majetek zůstal bez poškození buržoazním uchvatitelům.

Nakonec jsem ke kultuře dostal i zpravodajství z Českolipska, kde jsme neměli krajánka, a tak jsem objížděl kraj a pozoroval, jak pučí nově získanou svobodou, která lidem spadla do klína, když už ani nevěřili, že ji někdy budou mít a ani si s ní kolikrát nevěděli rady. Psal jsem o tom, jak parta patnáctiletých motorkových gangstýrků nejdřív vykrádala ze šaten bundy spolužáků, až se pak osmělili na větší rány a kradli z Německa terénní motorky, na kterých přes zelenou hranici jezdili do Čech a tady je prodávali, jak nakonec ukradli mercedes a ujížděli s ním stodvacítkou směrem ku Praze s policejní jednotkou v zádech a stříleli po sobě jako ve ilmu, ale to byla spíš anomálie, hlavně jsem se snažil zachytit tu neopakovatelnou atmosféru, kterou pak někdo popsal jako pokus udělat z rybí polívky zpátky akvárium, a mně se tenkrát zdálo, že se to daří.

Nastěhoval jsem se znovu do Radimova luxusně zařízenýho bytu, ale tentokrát to bylo obráceně, práci v novinách jsem chápal jako skutečný život a to ostatní bylo jenom jeho odmocninou. I tak jsem s úžasem pozoroval, jak si Radim zase s tou svou aristokratickou nonšalantností zařídil pohodlný život, a zatímco my oblézali hospody jako hladoví mlsní psi, on byl takový ten vymilovaný unavený profesionál života. Udržoval si Blanku v poloze, aby o něj pořád musela usilovat, a jako profesionální hráč šachů a ping-pongu úspěšně přenášel účinné grify do života.

Blanka studovala ve čtvrťáku na místním gymnáziu a byla posedlá životem, uměla chlapy dráždit a znala pohledy hladových psů, a když jsem ji jednou potkal na autobusové zastávce, padla mi s pláčem kolem krku, její malá prsa se mi rytmicky rozlévala po hrudi, jak se otřásala pláčem, a rukama mě přitom objímala kolem krku a mezi vzlyky vyrážela, že musí bydlet s náma, protože ji děda s babičkou vyhodili z domova.

Opravdu se k Radimovi přistěhovala, ale žít takhle ve třech šlo jen pár týdnů. Jak byla zmatená z toho svého věku posledního ročníku gymnázia, nabídla se, že mi bude prát slipy a ponožky. „Ne, to nejde.“

„Ale já chci, fakt.“

„Ale ne.“

„Ale jo.“

„Tak jo,“ souhlasil jsem nakonec.

Právě v těch dnech Kauly dostal podnikový jedna plus jedna s výhledem na dělnickou kolonii a Radim hákoval na směny v továrně na sodu, a zatímco dřív občas přespával u babičky v Neštěmicích, teď, když tu bydlela Blanka, se pokaždé hodinu trmácel do svého bytu, kde jsem pobýval víc než on, a ráno zase vypadl na šestou, a když jsme se po sedmé s Blankou občas srazili v koupelně, věděl jsem, že to takhle nemůže dlouho fungovat, a skutečně jsem si za pár tejdnů sbalil batůžek a během půl hodiny byl přestěhovaný u Kaulyho.

V novém bytě nebylo nic - ani nábytek, ani koberce, ani lustr, tak jsme si prvních pár večerů svítili televizí, která neměla anténu a jenom modře zrnila. Všechno bylo tenkrát ještě zárodečné a měl jsem pořád takový zvláštní pocit neurčitosti: prožíval jsem (stejně jako asi celá společnost) něco jako prenatální stadium nového života. Příliš brzo po vojně na to, abych se stačil aklimatizovat, a příliš pozdě na volbu jiného zaměstnání.

Cítil jsem v kostní dřeni, co viselo ve vzduchu, nepozorovaně a zrychleně jsem prožíval celé dějiny a byl chvíli plaz i pták, rostly mi ručičky a nožičky, ale pořád to bylo prenatální stadium. Jediné, co pro mě tehdy byla skutečná událost, kterou jsem vnímal jako zážitek z reálného světa, byl sedmnáctý listopad. Den, který vykuchal a převrátil naše životy.

Vraceli jsme se k němu všichni. Pár let předtím končily mejdany tak, že se zpívaly písničky od Kryla, a pár let potom tak, že ženské vyprávěly o porodu. V mezidobí byla móda vyprávět si o tom, co jste dělali sedmnáctého listopadu. Jeden exstudent dodnes navazuje milostné vztahy přesně cílenou otázkou: „V kolikátý řadě si stála na Národní?“

„Tenkrát jsem chlastal jako každej pátek a měl hroznou depresi,“ vzpomínal Kauly. Já jsem si četl otázky marxismu-leninismu. Chtěl jsem to Kaulymu nějak zkrášlit a polepil zdi obrázkama od Tiziana, a každý, kdo přišel, si myslel, že jsme nějak nábožensky založený, ale pravda byla, že prostě žádný jiný obrázky nebyly zadarmo po ruce. Protože jsme neměli lepidlo, přichytil jsem je na zeď zubní pastou a byl setrvale šťastný, věřil jsem tenkrát, že jestli je něco jako Sametový Herodes, tak mu sedím na hřbetě jako nějakému tygrovi a řítím se osvobozenou krajinou a v té euforii jsem si nad svůj gauč v kuchyni nalepil balicí papír a opsal na něj citáty, které jsem měl poznamenané v notýsku, z nichž nejzásadnější byl ten od Danila Kiše, že nejtěžší ze všech životů musí být ten tvůj (což byla zásadní chyba, jak jsem byl později nucen pochopit).

8

Tenkrát, když jsem svoje alter ego potkal poprvé, měl jsem od rána nepříjemný pocit v zátylku a pak někdo rozkopl dveře kanclu, přeskočil křesílko parakotoulem a šermoval mi pěstma před obličejem a zjevil se mi frajer v bejzbolce, zrzavé vousy mu rašily po celé tváři jakoby z přemíry energie, vypadal na třicet, ale ve skutečnosti se narodil o deset dní později než já, takže taky Blíženec. To je teda ten slavnej génius, napadlo mě, protože když jsem si od sedmdesátiletého vedoucího sekretariátu půjčoval skripta, říkal mi: „Jo, málo platný, ten Brázda má novinářskej čuch vod přírody,“ a já hledal jeho články zpětně v novinách a sbíral historky o něm, jako třeba že se cizích Dánů pantomimicky ptal, jestli si může u nich na zahradě postavit stan.

„Tak sem čet některý tvoje články a řikal jsem si, že to bude nějakej vychcanej svazák, ale pak sem čet ten fejeton o vojně a ten byl docela dobrej,“ zachechtal se a já jím byl fascinován a nemohl nebo vlastně musel jsem tušit, že z tohohle setkání ještě něco vzejde, že to je entrée příběhu (jenž pak připomínal tu jízdu na splašeným tygrovi, ve kterého se změnil Sametový Herodes).

„Šikanovals?“ vystřelil zničehonic.

„No, to ne, ale myslím...“

„Já to nenáviděl,“ skočil mi do řeči, „hele, tady za rohem je taková vinárna. poď na střik,“ a tak jsme vyrazili a barman byl jeho kámoš a nalil mu střik na dluh, ale já musel platit.

„Tak to vem i za mě, ne? Dík,“ prohodil Egon tak samozřejmě, že mi to barman automaticky připsal.

„Jak ses dostal do Dánska?“ zeptal jsem se.

„Normálně. S tirákem.“

„To bych chtěl taky zkusit.“

„Pojedem spolu. Mohli bysme bejt cestovatelská dvojice jako Hanzelka a Zikmund.“

„Kam pojedem nejdřív?“ zeptal jsem se, ale jeho přestalo téma bavit, tak můj dotaz prostě ignoroval.

„Na Karla si dej pozor,“ řekl najednou.

„Je to bonzák. My jsme tam dva mladý, tak musíme držet pohromadě. Kdybys něco věděl, tak mi to taky řekni,“ vykládal důvěrně, i když jsme se znali asi dvě minuty, ale mně se to líbilo, mě to nadchlo, protože odmalička mě fascinuje tenhle typ lidí, a tak jsem to rozváděl.

„Kam teda pojedem nejdřív?“ držel jsem se tématu, ale jemu se už hlavou honilo něco jinýho, v druhém rohu místnosti uviděl někoho známýho, tak se prostě sebral a šel za ním a já bych nejradši z baru odešel, cítil jsem se tam cizej, ale nechtěl jsem tam nechat plnou sklenici střiku, tak jsem jenom tak seděl a popíjel, a když jsem dopíjel, přisednul si zpátky, jako kdyby nikdy neodešel.

„Kdo to byl?“ zeptal jsem se a on mi odpověděl, že kontakty se neprozrazujou, a potom mi vyprávěl svoji životní story, která ale spíš připomínala scénář akčního filmu. Vrátili jsme se do redakce a přirazili jsme stoly proti sobě a tenkrát si toho všichni všimli, protože jsme byli povedené duo jako Laurel a Hardy, Šimon a Matouš, Voskovec a Werich, Malej a Velkej, Červenej a Modrej, Hubenej a Tlustej (vědátorsky řečeno pozoruhodný kontrast pyknického životního typu vyznačujícího se robustní vitalitou a zemitým smyslem pro humor se schizotymním temperamentem sužovaným vnitřními pochybnostmi) a byli jsme tak povedená dvojka, že dokonce zástupce šéfredaktora Jašek navrhnul, abychom psali společně a vzal si nad náma patronát. Měl zkušenost z rozhlasu, a proto nám to vysvětloval hrozně dlouho a velmi blazeovaně a francouzská krev se zasloužila o to, že chodil z celé redakce nejluxusněji oblékaný, voněl exotickým parfémem a nosil sako a baloňák a hodil nám na hlavu první reportáž o tom, že ústecké krematorium připravuje stávku, a pokud neodvolají prozatímního ředitele, budou mrtvoly ležet na ulici. Vyškrtali jsme všechny poetické pasáže o „všudypřítomném nasládlém popílku“, ale pořád to nechtěl pustit. „Kluci, víte, jakej to bude skandál?“

„No a co? Pro noviny to je dobře, ne?“ řekl jsem kupodivu já a zástupce šéfredaktora na mě poprvé pohlédl se zájmem, protože jinak měl daleko radši Brázdu. Viděl se v té jeho zvlčilé drzosti, která z něj sálala a byla odměňována i na „letušce“ - ranní poradě, kde se dávala prémie od padesáti do dvou set korun za nejlepší článek. Když jsem si všimnul, že Egon vyhrál několikrát po sobě, začal jsem to brát osobně a dopsal půl roku odkládaný portrét žateckého řezbáře, který si vydělal milion, i když začínal se dvěma šroubováky, ale úspěšnější než moje čtyřstránková reportáž byla Brázdova dvacetiřádková zpráva, že se nějaké exotické kočce v zoo narodila koťata.

Zatímco dřív jsem přemýšlel nad každým slovem a psal jen výjimečně, teď jako kdyby se ve mně protrhla hráz, chrlil jsem články jako automat od osmi do čtyř, pak vypnul stroj, odjel za Kaulym do Neštěmic a druhý den pokračoval, kde jsem včera skončil. Největší rozkoší pro mě v té době bylo v sedm hodin ráno drobit rohlík na stránky, které tak krásně voní tiskařskou černí. Každý den jsem prolistoval všechny noviny, abych věděl, co ode mě kdo převzal. Neexistoval a neexistuje žádný postih, když to, co dneska složitě vypátráte, zítra pohodlně opíšou kolegové v jiných novinách. Je to jenom jeden den a otázka cti, a asi proto to tady nabírá grády.

Pak mi ministr obrany Dobrovský jako prvnímu novináři v zemi potvrdil, že ve vojenském prostoru Mladá u Ralska byly jaderné zbraně, a dostal jsem konečně odměnu - jenomže Brázda žil už týden v převlečení za estonského uprchlíka inkognito v uprchlickém táboře. Tak jsem se taky rozjel do terénu - slunce pálilo, vítr přes něj hnal mraky, tráva voněla a z ohniště, na kterém zloději mědi pálili kabely, se ještě slabě kouřilo. Sledovali jsme stopu záhadně zmizelé mrtvoly v prostoru palivoenergetického komplexu v Chabařovicích, jenomže Brázda byl už zase o krok napřed, měl rozepsanou reportáž o šílencích z neznámé sekty, co žijou v lese jako werwolfové a mají granáty, samopaly, kuše a nindžovské zbraně a jsou připraveni zabít každýho, kdo by porušil jejich zákony. S vousatou bradou, věčně vystrčenou kupředu, dokázal všechny přesvědčit, že to bude superbomba, a skutečně pak byla, když se fotka, jak se žiletka zařezává do ramene mladého kluka a kapky krve se koulí po holé paži, objevila nejenom v našem deníku, ale i na obálce celostátního časopisu a v televizi o tom uvedli dokumentární pořad a pak mu to i přeložili do zahraničí. Povedlo se mu dosáhnout úspěchu tak dokonale, že se po Ústí říkalo, že tu nějací vrahouni jezdí po městě v červené škodovce a sbírají lidi a vozí je do lesa, kde mizí beze stopy.

Vyhrál jsem pak jednu celostátní literární soutěž. Původně jsem to nechtěl říct vůbec nikomu z té novinářské smečky, abych nepošpinil ryzost literatury, ale nevydržel jsem to, a když se Egon vytahoval svojí slavnou reportáží o werwolfech, řekl jsem: „Světská sláva - polní tráva.“

„Závidíš mi úspěch,“ odvětil přehlíživě.

„Jestli si myslíš, že úspěch je to, že ti holky házej podprsenku pod nohy, tak to ti fakt nezávidim.“

„Závidíte mi všichni,“ opakoval zálibně, „protože na mě nemáte.“

Tak jsem mu ukázal diplom. Šli jsme do baru a poprvé se na mě vážně zahleděl.

„Dáš mi tu povídku přečíst?“ „Jo, ale asi se ti nebude líbit.“ „O čem to je?“

„Vlastně nevim. Chtěl jsem, aby se tam prolínalo tolik témat, aby se nedalo říct, o čem to je. Prostě o životě.“

„Nemá to smysl,“ řekl najednou. „Na reportáž každej zapomene, ale knížku si budou pamatovat.“

„Budu pořád chudej,“ namítl jsem (a vlastně mě teď napadá, že si za všechno můžu sám, protože jsem se takhle už v mládí naprogramoval).

9

Do šesti jsem v čítárně četl Nietzscheho Zarathustru, kterého nechtějí půjčovat domů, a vypisoval si z něho citáty na zeď a pak jsem konečně šel na autobusovou zastávku svézt se do divadla „Činoherák“ za řekou. Opřená o jízdní řády tam stála taková krásná holka, která by byla ještě hezčí, kdyby se nedívala tak arogantně, což mě rozčilovalo. „Můžeš uhnout?“

„Proč?“

„Chci se podívat, kdy to jede do divadla.“ „Já tam taky jedu, za tři minuty.“ „A nevíš, kde to je?“

„Já tam jedu taky poprvé,“ řekla zvučným hrdelním hlasem (tak zajímavým, že zpívá nejen ve sboru sóla, ale dneska i ve vlastní kapele), tak jsme tam jeli spolu. Vystoupili jsme za střekovským mostem a ta holka se prvního chlápka utíkala zeptat, kde je divadlo.

Divadlo bylo hned za rohem a skoro nikdo nepřišel, takže měli ještě volnou první řadu. Koupili jsme si dva lístky vedle sebe, ale za chvíli přišel za tou holkou kamarád z vejšky, takový vyčouhlý blonďák, a pak hra začala a pro nás tři to bylo něco natolik neobvyklého - jít do divadla -, že jsme celé představení nepromluvili, a dokonce i o přestávce jsme jen tak nenuceně konverzovali. Chvíli se mi zdálo, že ke mně přitiskla nohu, a rozlil se ve mně hojivý pocit z neznámého světa (protože jsem byl ještě panic, tak popravdě dost silný pocit), ale nevěděl jsem, jak s ním naložit.

„Takového trpaslíka bych chtěla dát tátovi na zahradu,“ ukázala Věra po skončení na jeviště a ten její kamarád zkusil jednoho trpaslíka ukrást, ale byl přilepený, a za chvíli už jsme byli před divadlem a vypadalo to, že se rozejdeme, ale ten kluk se zeptal:

„Nepůjdeme si na chvíli někam sednout?“ Nikomu se moc nechtělo, ale bylo slušné zkusit to, tak jsme zašli na svařák do Berjozky, bavili jsme se o literatuře, protože ji studovali, a ten kluk se jí ptal na její poezii.

„Jak ty můžeš psát básničky?“ zeptal jsem se.

„Proč? Vypadám tak naturalisticky?“

„Ona je strašně citlivá,“ zasmál se ten kudrnatý student a v očích mu blýsklo a uvnitř mě se něco pohnulo. „Když si vzpomenu, jaká byla v prváku, jéje.“

„Jaká?“

„Styděla se, s nikým se nebavila a pořád jezdila domů na vesnici,“ prozradil student.

„Odkud vlastně seš?“ zeptal jsem se jí. „Z jedný vesnice od Žatce.“ „A z který? Já to tam znám.“ „Z Lubnavy.“

„Tam mám jednoho kamaráda z vojny, dělal kuchtíka v motorestu,“ řekl jsem a najednou se v ní celý viděl, prozradil jsem, že jsem ze Žatce, a když se ptala, jestli tam neznám nějakého Imlaufa, tak jsem prohodil, že to je můj bratranec, i když to tak úplně nebylo, ale fakt, že nějakého Imlaufa znám, nás oba napružil a rázem proti mně neseděla cizí holka z pedagogické fakulty, ale jako kdybych tak trochu seděl sám proti sobě.

„A co ty vlastně tady děláš?“ zeptala se.

„Já jsem novinář,“ řekl jsem, jako bych to až doteď z přirozené skromnosti tajil, a náhle jsem zažil nepopsatelný pocit autenticity, jako když se pořád nic neděje a pak si uvědomíte, že to je o něčem monstrózním, co se dá interpretovat různě. Nikdo od toho svařáku nic nečekal, a snad proto se najednou naše světy tak prolnuly - já jsem zjistil, že v Ústí existuje paralelní civilizace studentů a oni přesně v tom samém okamžiku byli nabažení studentských lásek a nelásek a navázali první kontakt mimo fakultu.

Jak jsme tak proti sobě ucucávali svařák, zničehonic se nad náma vznášel nějaký společný obláček, měl jsem pocit, že nás s Věrou spojuje společné tajemství, jako bychom se znali už dlouho, tajemství, ke kterému se blížíme každý z jiné strany, a zatímco já jsem nedokázal dávat najevo svoje city, Věra je naopak neuměla zadržet v sobě, bylo v ní až moc citu a lásky, které z ní asi vyvěraly básničkama, v nichž se otevírala světu, a to byl klíč k zámku mého brnění. Asi to tak chápala i ona a já měl pocit, že o mně ví víc, než o sobě vím sám.

Chtěla, abych jí otisknul básničky, tak jsme se domluvili, že mi je přinese do redakce, a když tam za mnou doopravdy přišla, byl jsem dost překvapený a četl si ty básničky, vytištěný na křehkém průklepáku, přímo před ní, zatímco ona na mně visela očima a pomalu se začínala červenat, protože jsem se schválně tvářil strašně vážně.

Ještě jsem v té době nevěděl, že je to holka, kterou hledám, ale řekl jsem si, že založím v kulturní rubrice okénko, kde představím mladé ústecké básníky, abych jí opravdu mohl ty básničky vydat, a až vyjdou, tak se jí zmocním. Zastyděl jsem se za tu myšlenku a zčervenal ještě víc a četl dál. Mezitím do kanclu hlučně vtrhnul Brázda a bez optání si básničky taky četl, vnímaje naše rozpaky.

Kdybys byl schody

Chodila bych schválně

Do devátýho patra v lodičkách

Zaryla podpatek

Vlevo pod žebra

Aby to bolelo

Kdybys byl schody

Toulala bych se schválně v podhradí

A dívala se

Jak důstojně tudy chodí

Pán s vestičkou se zlatými knoflíky

A Klímou v podpaží

A slečny s podpatky jako jehla

Co se ti zarývají vlevo pod žebra

aby to nebolelo

Kdybys byl schody

Určitě by tě potáhli

Červeným sametem

Abys byl vznešený

Jako ty figurky

Co včera vítaly delegaci z Nepálu

Měl by ses naučit nepálsky

Kdybys byl schody

Určitě bys proklel vynálezce výtahů

Kdybys byl schody

Určitě bys bydlel v Klatovech

Anebo v Paříži

Kdybys byl schody

Určitě bys vedl jenom nahoru

Kdybys byl schody

Byla bych tvoje zábradlí

„Mně se to líbí,“ řekl hned.

„Fakticky hezký,“ dodal, ale já jsem si to zatím v hlavě sumíroval z různých odmítavých posudků, jak mi to posílali z redakcí.

„Nějaký talent nejspíš snad máte,“ pravil jsem, „ale to samozřejmě nestačí,“ a trochu jsem to hrál a pořád se červenal, pokusil jsem se o ironický nadhled a říkal si, že je oblečená v podivném kabátě a s mošnou z látky na závěs ozdobenou korálkama, ale nepříjemně se mi uprostřed věty zlomil hlas.

„Musíte získat životní zkušenosti, nebát se a dát na rady nás, starších a zkušenějších redaktorů,“ řekl jsem, a tak jsme si domluvili rande a bylo to asi moje první opravdové rande v životě, který se měl radikálně změnit, protože to moje brnění nezmizelo se „sametovýma událostma“ úplně, pořád ten hlavní pás cudnosti zůstával zamčený.

Potkali jsme se za několik dní v Kulturáku, což je hospoda v kulturním domě, a já tam přišel dřív a utěšoval jsem se, že Věra nepřijde, ale ona nakonec přesně v pět dorazila a dopadlo to tak, že já v tom uřvaném hluku celý zvadnul, zatímco Věra ožila, jako kdyby z té zakouřené atmosféry čerpala novou energii. Po prvním pivu přivolala číšníka rozhodným gestem, na které já se nikdy nezmůžu, pila rychleji než já a brzy měla o jedno navíc a pingl si toho okamžitě všimnul a pohrdavými pohledy a gesty naznačoval, co si o mně myslí, a já zase myslel na to, že jak jsem si vždycky přál holku, která by se mnou chodila na pivo, tak teď, když jsem ji konečně našel, mi to pivo nechutná. Věra se rychle opila a chtěla mi na sebe něco prozradit.

„Ty se vůbec nevyznáš v ženskejch,“ řekla mi, když jsem se schválně nevyptával.

„Umění vyznat se v ženskejch je pudový podstaty a čím je člověk civilizovanější, tím je to pro něj těžší.“

„To je hrozně chytrý.“

„Máš s sebou ještě nějaký básničky?“

„Já teď poslední dobou moc nepíšu, poezie mi proti životu připadá ubohá,“ říkala a mně se zdálo, že z ní sálá něco zvláštního, něco, co mě proti mé vůli namotává na neviditelnou nit, která končí někde v ní. A pak jsme šli znovu do divadla, zapadající jarní slunce svítilo tak krvavě, až se nám zatočily hlavy, a jak jsme zamířili od Míráku k Činoheráku, utrhnul jsem pro ni tulipán z městského záhonku policajtům přímo pod nosem a Věra na to, že jsem blázen, ale most bych kvůli ní nepřešel, tak jsem jí natruc naskočil na střekovský most, asi dvacet metrů vysoký ocelový oblouk široký víc než metr, takže se zdálo, že teoreticky to není problém a jde jenom o to, překonat strach.

Ani jsem neměl čas o tom přemýšlet a už jsem byl několik desítek metrů nad zemí. Na silnici hluboko dole jezdila auta maličká jako angličáky a u mě nahoře se zvedl studený vítr, konstrukce byla najednou nepříjemně kluzká a po obloucích čepů, kterými je poseta, klouzala hladká podrážka polobotky jako po másle. Do kopce se šlo dobře, ale dolů bylo potřeba zrychlovat, takže nakonec jsem skoro běžel, zatímco Věra dole na mě křičela:

„Blbečku! To si pořád musíš něco dokazovat? Jestli se zabiješ, tak mi to bude úplně jedno, ty debile!“ a to už jsem věděl, že ji miluju a že je to asi na celý život, protože jinak to neumím.

10

Pak jsem si konečně všimnul, že do Ústí přišlo opravdové jaro, neboť nejen že se dřevo listím odělo, sady zavoněly vlahem a tak dále, ale ze zpráv v černé kronice našich novin bylo patrné, že policisté zaznamenali zvýšený počet pokusů o znásilnění. I já jsem hořel už nikoli jen láskou platonickou, kdy se potkala knihovna s knihovnou, jak to bylo vždycky předtím, ale i tou skutečnou, cítil jsem se bez toho brnění, které Věra odemkla, jako nahý a měl jsem zase jiné „brnění“, a tak jsem v den, kdy „to“ mělo přijít poprvé, vnímal od rána každou událost s vybičovanou pozorností.

Věra za mnou přišla do esdéčka a potkala se nejdřív s Brázdou, protože já jsem byl schovaný za psacím strojem.

„Čááu, viď,“ zkusila na něj módní studentský pozdrav. „Ahoj,“ odsekl Brázda. „Hledáte někoho?“ „Přinesla jsem nové básničky.“

„Jakže se jmenuješ?“ zeptal se jí a dodal: „Četla jsi něco ode mě?“

„Já noviny nečtu,“ odpálila ho a už se zase věnovala mně. Vysvětloval jsem jí, že se musím léčit z chřipky, a tak jsme šli společně nakupovat a já si všiml té zvláštní proměny, která se s ženskou stane, když vstoupí do samoobsluhy. Zpomalí, zasní se a pomalu tlačí vozík jako náměsíčná. Ať intelektuálka, nebo ženská z fabriky, projede skrz ni blesk pokory, který vyvrcholí u pokladny.

„Máte pralinky?“ ptá se důvěrně spikleneckým hlasem jako žena ženy, vědoma si ceny svého přání a že není jednoduché sehnat pralinky v tomto divokém světě, a k těm pralinkám jsme ještě dokoupili rum, na to moje léčení. Nastoupili jsme do autobusu a čím blíž jsme byli jedna plus jedna v dělnické kolonii, tím byla Věra skleslejší a říkala, že všechno má svůj čas a abych na ni nespěchal, a já si připadal, jako kdybych ji zradil. Takhle nervózně jsme dorazili ke Kaulymu. Byl tam Radim a bavili se spolu o Bohu, protože se právě dneska vrátili z prvního školení svědků Jehovových.

„Nevěřil bys, že tam všichni chodí v kravatě,“ překřikovali se vzrušeně.

„Jsou to tak hodní lidé!“

„Věříš v Boha?“ zeptal se Věry Kauly.

„Víš, mě zajímá spíš experimentální hlubinná parapsychologie,“ odpověděla s nadhledem a já do toho přečetl citát z Bhagavadgíty, že existuje Něco nad Bohem, co stvořilo Boha, tak se do mě všichni pustili, až jsem zmlknul a pil jsem rum, a to asi dost dlouho, protože jsem se nějak propil do střízlivé veselosti a skončil jsem na gauči vedle Věry s rukama na její podprsence.

„Už musím jít,“ pochopil to jako první Radim a za chvíli se zvedl i Kauly, že jde spát do vedlejšího pokoje, a mě se navzdory opilosti zmocňovala panika jako vždycky, když jsem byl s ženou někde sám.

„Tak co, mám jet na kolej?“ zeptala se Věra a já najednou dostal hrozný strach, že mi doopravdy ujede, a zakoktal jsem něco ve smyslu, že tak pozdě už stejně nic nejezdí, a Věra se záhadně usmála, vláčným krokem došla k vypínači, zhasla, pak si klekla na gauči naproti mně, jediným pohybem si stáhla tričko přes hlavu a ani mi nedala příležitost vzpamatovat se. Odháčkovala podprsenku a její ňadra se rozlila jako med a mně splašeně bušilo srdce, když si mě přitáhla k sobě, cítil jsem, jak se propadám do jejího měkkého těla, jako bych roztál a splynul s ní, ztrácel jsem vědomí, všechno kolem plavalo, a zatímco Kauly se vedle v pokoji díval na válku v Perském zálivu (kterou poprvé dávali v přímém přenosu), leželi jsme si v náručí nazí, hladil jsem ji a pak jsme se vznášeli na tlakových vlnách po dopadu amerických bomb, do spánků mi bušilo ratata amerických kulometů; cítil jsem, jak ve mně praskají další a další obruče a pak už jen hřejivé teplo a závrať a svět se točil, točil a točil.

11

Podal mi šeříkový krystal A říkal tomu srdce Pak jsme ho společně rozbili Při přijímání podobojí Uprostřed nevyslovitelných glos Z nitra samoty

Tahle Věřina básnička na Kaulyho stole s umakartovým ubrusem bylo to jediné, co po ní ráno zbylo, a mě to zasáhlo, jako kdyby věděla o tom mém pásu cudnosti a zase o něčem, co jsem sám o sobě nevěděl, a hned druhý den jsem jel za ní na kolej, aby mi to vysvětlila. Potkali jsme se před tím obřím panelákem vysokoškolských kolejí, Věra pozdravila pár známých, kteří se vraceli z legendární hospody U Hnáty (jež měla největší výtoč v Česku), proklouzli jsme vrátnicí a výtah nás vyhodil v desátém patře. Zalomili jsme to do maličké buňky s dvěma palandami, koupelnou a věšákem. Navíc se vešel už jenom psací stůl, nad kterým měly studentky českého jazyka řádku nejmilejších knih a pár starých elpíček.

„Co budeš dělat zítra?“ zeptala se, když se nám zklidnil dech.

„Rozhovor s ředitelem Tonasa.“

„Co to je Tonaso?“

„Továrna na sodu.“

„A se mnou nechceš udělat rozhovor?“ „Proč ne?“ vytasil jsem diktafon.

„Zahrajeme si na instinkty. Já něco řeknu a ty bez přemýšlení vypálíš, co tě napadne.“

„Tak se ptejte, pane redaktore.“ „Nejmilejší barva?“ „Červená.“

„Zábava. Umění.“

„Hudba.“

„A hudba?“

„Co? Jo, aha. Nerez, kytara.“ „Dobré jídlo?“ „Smažák.“ „A láska?“

„Teplo. Hodně světla. Léto.“ „Rodina?“ „Jistota. Táta.“ „Dík za rozhovor.“

„A proč mi šaháte na prsa, pane redaktore?“ zeptala se a já jsem přiznal, že bez ní asi už nemůžu bejt, a jí se to zdálo dost narychlo, ale pak mi vyrobila falešnou kolejenku, tak jsem si zase sbalil batůžek, odstěhoval se od Kaulyho a spal s ní na té palandě (ta druhá studentka se odstěhovala už předtím na jiný pokoj), chodil jsem do menzy jíst na hyenu (dva jednu porci) a kamarádil se s týpkama, co tu takhle načerno bydleli už několik měsíců.

Za jediný den navštívilo Věru na koleji třeba dvacet lidí a všichni řešili milostný problém. Tak třeba Kláru sbalil jeden můj kolega z esdéčka, vyspal se s ní a nechal ji ležet někde na mezi, takže z toho dostala angínu a navíc nějaký zánět. Zatímco to vyprávěla, ležel jsem na palandě a četl Havlíčka a nezvedl se, ani když přišla její další kamarádka, Rita. Byly i s Klárou taková feministická trojice - pořádaly bramborákové mejdany, založily dívčí kapelu Kytka, zanevřely na chlapy a držely celibát, ale i při tom celibátu se jim chlapi do života pořád motali. Rita poprosila o čaj, zuby jí drkotaly o šálek, a vyprávěla o klukovi, který si ji měl brát, a ona zařizovala snubní prstýnky a nechala natisknout svatební oznámení a on chodil za ní a rušil ty objednávky.

„Ještě jsem to pořádně nevstřebala,“ říkala, tak jsem se zvědavě otočil a ta holka si toho všimla.

„Ty máš teda štěstí,“ řekla Věře a já jsem tomu rozuměl: že sis nabalila takovýho průměrnýho vobyčejnýho kluka, kterej ti nebude dělat scény. Ale nechybělo moc, a zmizel jsem navždy. Pohádali jsme se kvůli dopisu nějakýmu Míšovi, který jsem jí našel rozepsaný v šuplíku, seděli jsme proti sobě, dívali jsme se dlouze jeden druhýmu do očí a stačilo by nepatrné gesto, neovladatelný tik v obličeji, nějaký rušivý zvuk zvenčí a naprosto přesně vím, že bych prásknul dveřma a už nikdy se nevrátil. Nakonec se vstřícně usmála.

„Nechceš mi přečíst ten tvůj deník?“ vzpomněla si a já vzal ten svůj kožený zápisník a lehl si k ní do postele. Když jsem přečetl prvních pět stránek, pohladila mě po ruce a hrála si s chlupy okolo pupíku, jako by je viděla poprvé v životě. Četl jsem v podivné extázi, a když jsem se dostal k našemu prvnímu setkání, na okamžik jsem se zarazil.

„Jen to přečti,“ vyzvala mě kurážně. Přijala můj popis klidně, dokonce jsem si tou vražednou upřímností získal sympatie. Když jsem dočetl, měl jsem vyprahlo v puse a připadal si vykradený.

„Zapomněl jsi tam dopsat, že jsi přišel na rande se mnou dvakrát pozdě a já na tebe hodinu čekala a ty ses pak vymlouval, že jsme se domluvili na pozdějc,“ řekla podivně zjihlým hlasem.

„Vyprávěj mi o sobě, když jsi byl malej,“ požádala mě potom. A tak jsem vzpomínal, jak jsem kdysi dostal horečku, když jsem se v televizi díval na prince Bajaju, a jak mi potom děda vyřezal štít z lepenky a dřevěný meč z překližky.

„Špičku namočil do červené barvy,“ usmál jsem se hořce a viděl, jak se jí náhle probuzeným zájmem rozšířily panenky, a najednou bylo v pokojíku hrozné horko, svlékl jsem si košili a slipy, a bylo ještě větší horko, její prsa byla jako bochníky chleba, než se dají do pece, bylo v ní něco divokého, špičkou jazyka si objížděla rty a pak jako bych přešel vratkou lávku přes řeku zapomnění a ocitl se někde, kde jsem nikdy nebyl. Bylo to, jako bych se znovu narodil, vystoupil z ulity, vylíhnul se z kukly, ale připadal jsem si bez toho celoživotního brnění pořád obnažený, víc než nahý, spíš jako postava z nějakého anatomického atlasu bez kůže, kde se znázorňují nervy a svaly, a nejvíc jsem se takhle cítil, když jsme chodili po městě zavěšeni do sebe, jako bychom byli jedna bytost.

„Dvakrát víc toho sním a mám dvojmocnou sílu, denně si dávám schůzky sám se sebou, čekám na sebe, a když se uvidím, zamávám si a jdu si naproti,“ zapsal jsem si tenkrát do deníku, „usměju se na sebe a letmo se políbím. Občas se stane, že se zavedu do neznámého prostředí a pak se sám divím, co všechno znám.“

Idylka ale trvala jenom dva měsíce, pak mě vrátná, které se říkalo Ropucha, vymákla, že mám falešnou kolejenku, a už mě nechtěla na kolej pustit, takže nezbývalo než se nastěhovat do redakce. Vždycky, když všichni šli z práce domů, odcházel jsem jakoby s nimi, ale schoval jsem se do nějaké hospody nebo do knihovny, případně, když bylo pěkné počasí, jsem si četl na lavičce v parku. Navečer jsem se vrátil až po sedmé, odemknul jsem prosklené vstupní dveře a zavolal na policejní dispečink, aby vypnuli bezpečnostní zařízení. Pak jsem si v kuchyňce uvařil čaj, pustil v kanceláři dráťák, vzal ze skříně složenou nafukovací matračku a nafoukal do ní vzduch. První den mě překvapilo, když se po páté ráno dobývala dovnitř uklízečka, ale pak už jsem byl připravený a večer vystrčil koš na papíry před dveře. Blížily se ale prázdniny a tenhle nomádský život mi vnuknul nápad vyrazit s Věrou stopem po Evropě.

„Jen jeď, hochu,“ řekl mi na to šéfredaktor. „Teď je stejně okurková sezóna. Víš co, my ti to zaplatíme jako služební cestu.“ (Tenkrát byla taková doba.) „Napíšeš z toho něco, ne?“

12

Pětačtyřicet let chodím po světě a prochodil jsem na čtyřicet zemí světa, ale nejkrásnější stejně byla ta první cesta stopem, když jsme s Věrou vyrazili do Francie. Vzal jsem s sebou tenkrát, v té době, kdy svět byl ještě v pořádku, i svůj deník, svoje děcko, které nenápadně povyrostlo z batolecího věku a už nemuselo lozit po čtyřech, a dokonce po tatínkovi chtělo, aby mu koupil tříkolku - ten si však počká na čtyřkolku.

Cestu jsme si nakreslili tužkou na mapu: severní Čechy - Paříž - Saint-Tropez. Se zpáteční trasou jsme si hlavu nedělali; uvidí se, až tam budeme.

Na mapě bylo všechno jasné a přehledné - prostě urazíme stopem dva tisíce kiláků a jedeme do subtropů, tudíž nepotřebujeme stan ani karimatku a vystačíme s jedním spacákem. Peněz sice moc nemáme, zato vezeme čtyři šišky salámu, pytlík ovesných vloček, lihový vařič a konzervy lančmítu, jednu košili, tričko, tepláky, bermudy, ručník a plavky. Spolu s jídlem jsme však na dno báglu ukládali i obavy. Kde budeme spát, když bude zima a pršet? Co když nás přepadnou a okradou zloději?

Byl první den prázdnin v zemi, kde se lidi zatím nenabažili svobody a ještě pořád v nich doznívala sametová laskavost z „listopadových událostí“, a tak šlo stopování až pozoruhodně lehce. Hned druhé auto, na které jsme mávli, nám zastavilo, a než jsme se stačili rozkoukat, stáli jsme v Plzni na rozvadovské výpadovce. Věra si vzala bílou košili a propocený žluťounký batoh jí přebarvil košili žlutými čůrky, a ke všemu začaly ze zamračené oblohy padat první těžké kapky. Auta frčela kolem nás v nepřetržitém proudu bez stopy milosrdenství, ale když jsme se po hodině odcházeli schovat před deštěm na jiné místo, nehlučně nám zastavil západoněmecký metalizovaný mikrobus. Zadní dveře se pneumaticky odsunuly a já nahlédl dovnitř.

„Guten Tag,“ pozdravil jsem nejistě.

„Kcham jedete?“

„Do Paříže.“

„Tak to vás kousek svezu.“

Nasoukali jsme se dovnitř právě včas, protože v tu ránu se o střechu rozbubnovala vodní průtrž a venku bylo ošklivě a zima, zatímco v autě ospalé teplo. Kovboj za volantem lámanou češtinou vyprávěl, jak jednal s poradci prezidenta na Hradě a jak mu to pomáhá při obchodování a pak nám uděloval stopařské rady a takhle jsme v půl dvanácté poprvé v životě překročili hranici západního státu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sametový Herodes.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.