Jan Bauer

S CEJCHEM VRAHA

Mordy v časech císaře Rudolfa II.

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7363-8

I

Asi dvacetiletý mládenec s dlouhými, tmavě hnědými vlasy a úzkým knírkem podle poslední francouzské módy pod poněkud křivým a dlouhým nosem seskočil z vozu a s úlevou si protáhl zdřevěnělé údy. Pak se rozhlédl kolem sebe a po tváři se mu rozlil spokojený úsměv. Tak byl konečně v té vytoužené Praze! Po pravé straně se zvedaly zdi Strahovského kláštera, po levé pak úzké patrové domky s podloubím, v nichž bydlela hradní čeleď a služebnictvo, některé dosud i po tolika letech poznamenané strašným požárem, který zachvátil Hradčany roku 1541. Zřejmě jejich majitelé neměli na opravy. Ulicí od Strahovské brány se oběma směry valil pestrý a hlučící dav, po hrbolaté dlažbě z kočičích hlav rachotila kola povozů a zvonily koňské podkovy, lidé se vzájemně překřikovali a nejvíc byli slyšet pouliční prodavači a trhovci nabízející všechno od preclíků, naložených rybiček a uherských klobás až po amulety pro štěstí, kořen mandragory, provaz z oběšence či rozemleté rohy jednorožce. Takový prášek prý stačí nasypat vyhlédnuté krasavici do vína a zaručeně vám neodolá.

„Hej, studente, co bude s tím placením? Slíbil jsi mi za svezení tři zlaté rýnské,“ křikl na mládence vozka sedící s bičem na kozlíku.

„Tak chytej!“ rozesmál se v odpověď mladý muž s knírkem, sáhl do mošny u pasu, vylovil odtud požadované mince a hodil je kočímu. Ale ten se je marně pokusil zachytit v letu. Zlatky se zatřpytily v odpoledním slunci a zacinkaly na dlažbě.

„Tos mi je nemohl podat pořádně?!“ vztekal se vozka a s funěním slézal z kozlíku. „Alespoň dej pozor, ať je někdo nevyfoukne!“

„Neboj se. Kdyby se o to nějaký poberta pokusil, hned na místě bych ho propíchl svým rapírem,“ kasal se mládenec a pro jistotu si položil levou ruku na umně zdobený jílec své zbraně. Pravou rukou si přitom přidržoval cestovní vak, který měl přehozený přes rameno.

„Jen se nekasej! Stejně máš tu zbraň jen pro ozdobu. Kdoví, komu jsi ji vzal?!“

„Ještě slovo a vyzkouším ten rapír na tobě,“ napomenul ho mládenec. „To abys věděl, jak máš mluvit s erbovním šlechticem.“

A zatímco vozka sbíral ze země spadlé zlatky, mladý muž s úzkým knírkem se s úsměvem od ucha k uchu a bez jediného slova rozloučení vydal hledat hospodu, aby sám sobě dopřál doušek na uvítanou po dlouhém trmácení na voze. Pyšně se nesl s cestovním vakem přes rameno a měl přitom povznášející pocit, že mu císařské město leží u nohou. Kdo ví, jaké vzrušující dobrodružství ho tady čeká, jakou závratnou kariéru v císařských službách má před sebou a jaké krásné ženy mu budou nadbíhat! Minul zjevně nedávno zbudovaný hostinec Hanse Turka, jemuž se podle majitele říkalo U Hansturka, zdál se mu totiž podle domovní fasády na jeho měšec přece jen příliš nóbl, a zastavil se až před krčmou U Černého vola. Už zdálky na sebe upozorňovala neuměle vymalovaným vývěsním štítem s volskou hlavou, která spíše než nevinné dobytče připomínala hlavu pekelného čerta. Mládence ta podoba měla varovat, ale nebyl pověrčivý, spíše poněkud lehkomyslný a už si plánoval, že si nejdříve dá číši vína a něco k zakousnutí a pak se poptá, kde najde svého strýce Maxmiliána Trobla z Květnice. Když je dvorním radou zemského soudu, jistě ho tady na Hradčanech každý zná. O tom byl jako jeho synovec pevně přesvědčen. Praha byla sice podstatně větší než Mladá Boleslav, kde navštěvoval školu jednoty bratrské, i než Heidelberg, kde studoval na univerzitě, ale takových významných pánů, jakým je jeho strýc, tady zase tolik nemají. A tak jen s úsměvem pohlédl na štít s černou volskou hlavou a stiskl notně ohmatanou železnou kliku.

Krčma U Černého vola ho uvítala zápachem rozlitého piva, cibule, spáleného omastku, potu z dlouho nemytých mužských těl a ještě něčeho, co si ani netroufal odhadovat. Pod červeně natřeným trámovým stropem sedělo na lavicích kolem dlouhého dubového stolu asi tucet mužů, někteří hráli karty, jiní jen lhostejně hleděli před sebe, mlčky svírali své plechové korbele a co chvíli je zvedali k ústům. Urostlý chlapík s brunátnou tváří, rozcuchanými zrzavými vlasy a vousy a pocintaným bílým okružím kolem krku se rozkřikoval na tělnatého hostinského: „K čertu, kdo má pít ty tvoje chcanky, kterým kdovíproč říkáš pivo?!“

„Vašnosto, když vám u mne nechutná, tak si táhněte jinam!“

„Taky že půjdu, a to hned!“ Ještě více se rozčílil zrzavec a hlučně vstal od stolu. Mluvil sice dobře česky, na jeho přízvuku však bylo znát, že se v Českém království nenarodil.

„Ale napřed zaplaťte za to, co jste u mne vypil.“

„Ty chceš za ty chcanky ještě zaplatit? Nedej se vysmát!“

„Buď zaplatíte, nebo zavolám hradčanského rychtáře!“ Začal vyhrožovat hostinský a rozčileně přitom šermoval rukama.

„Toho zavolám sám, ať ti tu tvou krčmu zavře! Podávat hostům takové pivo jako ty, to je přece hrdelní zločin. Za to by tě měli vsadit do Černé věže nebo vymrskat z měst pražských!“

Zrzavec klidně valil svoje mohutné tělo dál k východu a bezděky přitom narazil na mládence otálejícího ve dveřích.

„Pozor pane, ať mne neporazíte!“

„Kdo ty jsi zač?“ popuzeně zabručel zrzavec.

„Bakalář Lukáš Trobl z Květnice,“ zdvořile se představil mládenec a učinil přitom mírnou úklonu, jak byl k tomu svými rodiči vychován. „Vždycky se představuj co nejzdvořileji, třebaže jsi šlechtic,“ kladl mu vždycky srdce jeho otec, jehož předkové byli už dvě století drobnými zemany v Květnici. „Nevyvyšuj se nad ostatní. Samotné vlastnictví erbu ještě neomlouvá hrubost.“ Říkával to tak často, že i Lukáš, jeho druhorozený syn, jinak spíše rošťák a výtržník, si to dokázal zapamatovat.

Zrzavec se svým bílým okružím a celý v černém podle španělské módy měl sice šaty poněkud uválené a špinavé, ale i tak na něm bylo znát, že je někým lepším, kdo k Černému volovi u Strahovské brány patrně zabloudil jen náhodou. Ovšem momentální stav jeho oděvu napovídal spíše o možná pomalém, zato nezadržitelnému pádu ze společenských výšin.

„Tak říkáš bakalář, tedy vzdělanec. Kdepak si chodil na vysoké učení? Tady v Praze nebo snad ve Vídni či ve Vlaších?“

„Studoval jsem na univerzitě v Heidelbergu,“ pyšně se pochlubil Lukáš.

„Ty jsi luterán? Tedy kacíř? V Heidelbergu je přece luteránské vysoké učení.“

„Nejsem žádný kacíř, nýbrž poctivý křesťan.“

Zrzavec ho po těch slovech vší silou uchopil za kazajku a vytáhl ho ze dveří krčmy do podloubí. Lukáše z jeho dechu ovanulo nejen pivo, ale i žitná kořalka.

„Pamatuj si, že luteráni nebo – nedej Bože – kalvinisti nejsou u mne žádní křesťani, ale stejně bezbožná verbež jako ti turečtí machometáni!“

Bakalář se mu však vytrhl z rukou a bojovně sáhl po jílci svého rapíru: „Ještě slovo, pane, a vyzvu vás na souboj, pokud jste šlechtic.“

Zrzavec se na něj posměšně zahleděl a hlasitě se rozesmál: „Kuráž ti, jak vidím, nechybí, i když jsi luterán, ale bít se s tebou nebudu. Ty jsi asi v Praze nový, když nevíš, že Jeho císařské Veličenstvo Rudolf Druhý souboje přísně zakázal. Pamatuj si, že to je tvoje štěstí, jinak bych ti já, císařský alchymista doktor Valerian de Valeris, ukázal, jak se s tím párátkem, co máš u boku, zachází.“

Lukáše se tahle poznámka náramně dotkla. Vždyť snad jediné, co na studiích v Heidelbergu kromě znalosti latinského jazyka pochytil, bylo šermířské umění. V celém ročníku neměl v tomhle ohledu konkurenta, však také většinu peněz, které mu posílali rodiče z květnické tvrze, utrácel nejen za pití a holky z nevěstince, ale také za učitele šermu. Jenže zrzavec nebyl ozbrojen, zato pořádně opilý, proto neviděl důvod, proč by si měl brát jeho jedovatá slova příliš k srdci. Však také Valerian de Valeris, pokud se tak skutečně jmenoval, hned obrátil, přátelsky uchopil Lukáše pod paží a vlekl ho kolem houfu ruce k nim natahujících žebráků k Novým zámeckým schodům. „Půjdeme ke Králi brabantskému,“ poroučel přitom. „Tam mají pivo jako křen. Potřebuji si spravit chuť!“

„Ale, doktore, jste přece dlužen u Černého vola,“ namítl Lukáš, jenž za zády zaslechl rozčilený hlas hostinského, který se domáhal zaplacení.

„Toho hlupáka si nevšímej. Zaplatím mu příště, ale touhle pěstí!“ Valerian de Valeris zaťal pravačku a výmluvně s ní zahrozil. Poté uchopil Lukáše pod paží a vlekl ho k Novým zámeckým schodům, po nichž se sestupovalo dolů do Ostruhové ulice.

„Pane de Valeris, nevíte, kde bych našel zemský soud?“ zkusil bakalář změnit téma hovoru a zeptat na svého strýce.

„Soudu se radši vyhni, radím ti dobře,“ chraplavě se zasmál alchymista. „Odsoudí tě raz dva, a pokud nemáš protekci nebo hodně vznešený původ, shniješ v Černé věži či v Daliborce.“

Lukáš chtěl zaprotestovat proti představě, že by snad toužil se dostat do vězení, ale de Valeris mu nedal domluvit. „Víš, já, jak jsi asi podle jména poznal, nejsem zdejší. Přišel jsem do Čech před lety z Lotrinska, protože Praha je teď metropolí věd a umění. Chtěl jsem odhalit tajemství přírody, najít onen zlatý klíč, který by nám dovolil otevřít pokladnici nepoznaného. Jenže jsem se šeredně zklamal. Třebaže jsem šlechtic, erbovní pán jako ty, málem mne už ten proklatec Rumpf dostal do díry! Prý jsem jen podvodník! Já, slovutný znalec hermetických nauk, já, spisovatel znamenitého díla Aureum Vellus, které jsem osobně věnoval Jeho císařskému Veličenstvu! Naštěstí se mne zastal Rudolfův osobní lékař mistr Tadeáš Hájek z Hájku. Nebýt přímluvy tohoto učeného muže, mého zdejšího kolegy, klidně by mne ten slavný zemský soud, na který se ptáš, poslal za mříže.“

Lukášovi nic neříkalo jméno císařského ministra Rumpfa a o svém krajanovi Hájkovi slyšel jen to, že je autorem spisku Rozprava o objevení se nové a dříve neznámé hvězdy, o němž se hodně mluvilo i na univerzitě v Heidelbergu. Chtěl se přece jen zeptat na svého strýce, ale zrzavý alchymista byl k nezastavení, chrlil nadávky na onoho Rumpfa a na zemský soud a Lukáše pustil ke slovu teprve ve chvíli, kdy usedli za bytelný, černě lakovaný stůl v hospodě U Krále brabantského. Úzkým oknem sem z venku dopadal snopek slunečního světla a dodával loužím rozlitého piva zlatavý lesk. V této krčmě bylo podstatně živěji než u Černého vola, však prý se tu také podávalo nejlepší pivo v celém podhradí, vlastně v Menším Městě pražském. Sotva se oba příchozí vmáčkli mezi ostatní hosty u stolu, zamával Valerian na mladičkou modrookou šenkýřku a poručil dva korbele pěnivého moku. Ani nevyčkal, až je přinese, hned vstal a kamsi zmizel. Lukáš se za ním nechápavě ohlédl, ale de Valeris už byl zase kdovíkde. A tak odevzdaně dřepěl na lavici mezi dvěma chlapíky, které podle oděvu v duchu odhadl na kupce. Oba měli na sobě nezdobené kabátce z černého sukna bez okruží. Ten po jeho pravici prsty pečlivě obíral maso z kuřecího stehna, kdežto ten vlevo měl kromě korbele před sebou kus popsaného papíru a cosi na něm četl. Bakaláři podle letmo zahlédnutých arabských číslic připadalo, že je to snad nějaký účet či něco podobného.

Ještě mu šenkýřka ani nestačila přinést objednané pivo, když se znovu objevil Valerian de Valeris a přiváděl s sebou trochu už odkvétající blondýnu s mastnými, dlouho nemytými vlasy, se zmalovanými tvářemi a odvážným výstřihem zpola odhalujícím kyprá ňadra. Se slovy „pusťte mne, pane“ odstrčila neznámého účetního, vecpala se na lavici vedle Lukáše, a jak se skláněla, otřela se mu svými bujnými prsy o rameno. Bakalář sice nebyl žádné neviňátko, ale ten dotek mu vehnal ruměnec do tváří.

„Co jí říkáš, mladej? Pěkná, ne? Nechceš si to s ní zkusit? Za čtyři zlaté ti podrží!“ Radostně se šklebil císařský alchymista a významně přitom zamrkal.

Blondýna roztáhla ústa v širokému úsměvu, rázem bylo vidět, že jí tu a tam chybí nějaký zub, a šťouchla do Lukáše se slovy: „Já jsem Elvíra. Jak říkají tobě?“

„Bakalář Lukáš Trobl z Květnice,“ slušně v duchu otcovy výchovy zabreptal mládenec.

„Holka, pozor na něj! Je to luterán,“ rozchechtal se Valerian, jako by se mu povedl kdovíjaký vtip.

„Pokud mu pořádně stojí, tak ať si je třeba machometán,“ odsekla Elvíra. Bylo na ní vidět, že se jí Lukáš zamlouvá.

Ale ten teď neměl na nějaké miliskování s nevěstkou ani pomyšlení. Chtěl si jen v hospodě trochu odpočinout a pak se vydat za strýcem, protože spoléhal, že právě on při svém postavení u zemského soudu mu sežene zaměstnání a také nějaké levné bydlení. O Praze se říkalo, že od té doby, co se sem z Vídně nastěhoval císař, je tu pořádně draho. Jen málokteré z evropských měst se jí v tomto ohledu mohlo rovnat. A zároveň se na tom, že se Praha stala centrem říše, kdekdo snažil co nejvíce vydělat. Však už si cestou od Černého vola ke Králi brabantskému Lukáš dobře všiml, co je tu různých krámů, putyk, pouličních stánků a cedulí nabízejících různá lákavá povyražení a osvěžení těla. Přítomnost císařského dvora sem přitahovala jako noční můry ke svíčce všelijaké kumštýře, malíře, muzikanty, komedianty a především učence, alchymisty a astrology, kterým byl Rudolf Druhý mimořádně nakloněn. A s nimi sem přicházeli také nejrůznější podvodníci, šarlatáni, falešní mágové, dobrodruzi, hochštapleři, nenechavci, zloduši a malí i velcí lotříci. Právě jejich zásluhou bylo v Praze nejen draze, ale i notně nebezpečno. Co chvíli lovili biřici z Vltavy nějakou mrtvolu s proříznutým hrdlem, případně ranní chodci zakopávali o probodnuté nebožtíky. Jestliže dříve míval v tomto hledu špatnou pověst papežský Řím, pak císařská Praha ho už bezpochyby dostihla. A přesto se sem stahovali lidé nejen z celé říše, ale přicházeli sem Vlaši, Francouzi, ba i Španělé, jejichž přísné černé kabátce a pláště udávaly v poslední době tón módě. Ostatně sám Rudolf byl na španělském královském dvoře u svého strýce krále Filipa vychován.

Mladičká modrooká šenkýřka postavila před Lukáše, Valeriana a Elvíru cínové korbele s pivem a nastavila jim kapsu své ušmudlané zástěry na drobné mince. Alchymista se však jen zasmál: „Příště, holubičko!“ Dívka se zamračila, pohrdlivě si ho přeměřila a beze slova odešla.

„Tak na co si připijeme, děti?“ vesele zahlaholil Valerian a pozvedl svůj korbel. Vzápětí ho však zase postavil na stůl a naklonil se k Lukášovi a tiše zašeptal: „Podívej se, kdo to přišel!“

Trobl se otočil ke dveřím a spatřil skupinu vyparáděných mladíků, kterou zjevně vedl kudrnatý vyzáblý skrček se snědou tváří, černýma pichlavýma očima, úzkým knírkem a krátkou bradkou. Na sobě měl kabátec z modrého sametu a bílým okružím a křiklavě žluté nohavice. U pasu mi visel kord se zlatě zdobeným jílcem.

„To je příbuzný samotného nejvyššího purkrabího,“ tiše dodal na vysvětlenou Valerian.

„Nevypadá na Čecha,“ namítl Lukáš.

„Však je to také Vlach. Jmenuje se Fabio Orsini a je vzdáleným synovcem Jeho Milosti urozeného pana Viléma z Rožmberka. Jak možná víš, Rožmberkové jsou spřízněni právě s rodem Orsini.“

„Ano, vím,“ přikývl hlavou Trobl, který si pamatoval pověst, která se tradovala o pánech z Růže, nejbohatším rodu z celých Čech. „Mají také stejný erb, červenou pětilistou růži ve stříbrném poli a červeno-stříbrné šikmé šrafování. Četl jsem, že předek Rožmberků, jakýsi Vittigo, prý přišel do Čech ještě v časech pohanských knížat.“

„Vidím, že jsi znalec, ale raději nemluv tak hlasitě,“ alchymista si přiložil prst na ústa. „Mladý pan Fabio je horkokrevný a dokáže se rozčílit pro maličkost. Stačí nevinná poznámka a mohl by ses dostat do problémů.“

Však už na ně mladý Orsini pozorně upřel své pichlavé oči a cosi vlašsky vyštěkl na jednoho ze svých společníků. A ten se okamžitě prodral k Lukášovi a uchopil pod paží jeho novou přítelkyni Elvíru a tónem nesnášejícím odpor pronesl: „Půjdeš se mnou, holubičko!“

Nevěstka se nešťastně podívala na bakaláře a zaprosila: „Řekni mu, že jsem pro dnešek zadaná!“

Lukáš se hned pochlapil a vstal, ale než stačil cokoliv vyřknout, Valerian ho zarazil: „Dobře ti radím, nepleť se do toho! Mohl bys přijít k úhoně. Orsiniovi kumpáni jsou tvrdí chlapíci, leckdo doplatil na to, že si jim troufal vzdorovat.“

Fabiův poskok zatím vlekl marně se škubající Elvíru ke svému pánovi. Trobl sice o blonďatou nevěstku příliš nestál, ale způsob, jakým mu byla odebrána, se velice dotkl jeho ješitnosti. A při své lehkomyslnosti si nemínil brát alchymistovu dobře míněnou opatrnou radu k srdci. „Pusť mne,“ sykl na něj, odstrčil jeho ruku, nechal svůj cestovní vak ležet pod lavicí a protlačil kolem ostatních hostů se za Vlachem, který mu odváděl Elvíru. Jeho šlechtická pýcha byla právě hrubým způsobem uražena a on věděl, že s tím musí neprodleně něco udělat.

Dvojici dohnal u vchodu do hospody. Mrňavý Fabio Orsini stál na ulici obklopen hloučkem svých věrných nohsledů a s pobavením sledoval strkanici odehrávající se mezi Lukášem a mužem, jenž odváděl Elvíru.

„Pusť tu holku! Cožpak, ty chomoute, nevidíš, že s tebou jít nechce?“ Bakalář už měl ruku na jílci svého rapíru a mladistvá tvář mu rudla hněvem. Vlach byl sice o něco menší než on, ale jistě dvojnásobný v ramenou. Kdyby mezi nimi došlo k boji na pěsti, kdoví jak by to dopadlo, jenže pokud by došlo na bodné zbraně, Lukáš si byl jistý úspěchem. Hrozící bitku však zažehnala sama Elvíra. Z ničeho nic se Vlachovi vytrhla, prudce ho kopla svými špičatými botkami do rozkroku, až se celý prohnul bolestí, a zmizela v postranní uličce. Další z Orsiniho poskoků se chtěl za ní rozeběhnout, ale u zdi sedící jednonohý žebrák, kterého si do té doby nikdo nevšiml, mu jakoby mimoděk nastavil svou berli. Poskok o ni zakopl a poroučel se jak široký, tak dlouhý na ne právě čistou dlažbu. Obličejem málem přistál v rozbřednutém kobylinci. S hlasitým klením se zvedal ze země a oprašoval si kolena svých černých nohavic, ale jeho pán Orsini se jen prohýbal smíchy, jak se bavil.

Lukáš zatím rozpačitě postával u vchodu do hospody, nechtěl vypadat jako zbabělec, když vlastně celou tu scénku vyprovokoval. Ale hlouček Vlachů se teď o čemsi dohadoval a jeho si nikdo, jak se zdálo, už nevšímal. A Elvíra? Ta zřejmě byla kdovíkde. Ztratila se v úzké uličce vedoucí kamsi k zahradám pod Petřínem.

„Pojď raději dovnitř, bakaláři, padá ti pěna na pivu!“ vtáhl Lukáše zpátky do krčmy alchymista de Valeris. „Neděláš dobře, když si hned od začátku stavíš proti sobě pana Orsiniho.“

„Všiml jsem si, že se spíše dobře bavil,“ namítl Lukáš.

„Jsi hlupák, to se ti jen tak zdálo. Že se smál? On je prostě takový. Víš, to byl zlý smích. A ti jeho Vlaši jsou pěkná cháska, která si na tebe někde večer za tmy počíhá a pak ti to spočítá. Budeš mít štěstí, když se ve zdraví dožiješ rána.“

„Netušil jsem, že je v Praze tak nebezpečně.“

„Tak teď to víš. Raději seď a pij. Máš vůbec kde spát?“

„Nejprve musím vyhledat strýce,“ přiznal Lukáš a pořádně si lokl ze svého korbele.

„Kdo je tvůj strýc?“

„Dvorní rada zemského soudu Maxmilián Trobl z Květnice.“

„Taky luterán?“

„Ne, katolík. Však se také s mým otcem často hádal. Strýc býval kališníkem, husitou, ale pro kariéru u dvora je lepší katolické vyznání…“

„Zdá se, že tvůj strýc je náramně moudrý muž. Tak proto ses ptal po zemském soudu? Dneska už ho hledat nebudeme,“ mávl rukou doktor de Valeris. „Hele, zaplať za piva, však ti to strýček vynahradí, a půjdeme za mým přítelem. Má laboratorium nedaleko odtud ve Vlašské ulici. Je to velký učenec, jmenuje se Alessandro Bellarmini. Pojď, napijeme se u něj vína z Toskánska!“

Zatímco alchymista se zvedl od stolu a vydal se k východu, Lukáš neochotně uchopil svůj cestovní vak a zamával na modrookou šenkýřku. Prodrala se k němu přes hlouček opilců, řekla si o dva tolary, výmluvně se na bakaláře podívala a jaksi mimoděk dodala:

„Zdáte se být slušným mládencem. Jak dlouho znáte doktora de Valeris?“

„Asi dvě hodiny,“ popravdě přiznal Lukáš.

„Jestli stojíte o mou radu, raději od něj utečte.“ Číšnice se zatvářila náramně naléhavě, jako by jí na bakalářovi zvlášť záleželo.

„Proč?“ nechápavě se zeptal Trobl.

„Jak myslíte.“ Dívka se od něho prudce odvrátila.

„Počkejte, co jste mi chtěla říci?“

„To není důležité,“ odbyla ho, jako by se náhle něčeho polekala.

„Tak mi alespoň řekněte, jak se jmenujete.“

„Pokud se tady ještě ukážete, ptejte se na Terezu.“

Lukáš zůstal nechápavě stát uprostřed krčmy, ale šenkýřka už roznášela další korbele s pivem a ani se na něj nepodívala.

„Co tu stojíš jak Lotova žena?“ ozval se za ním de Valeris, uchopil ho pod paží a vytáhl na ulici.

II

Alessandro Bellarmini vypadal, jako by právě vystoupil z nějakého obrazu pekla, namalovaného slavným vlámským malířem Brueghelem. Na Vlacha byl nápadně vysoký, kostnatý, s vrásčitou koňskou tváří, černými kudrnatými vlasy, v nichž jako by se skrývaly ďábelské rohy, a nápadně dlouhou, rovněž černou kozlí bradkou. Jeho tmavohnědé oči se na Lukáše podezíravě podívaly a úzké rty se prohnuly do pohrdavého úšklebku. V zakramařeném laboratoriu to páchlo kouřem a sírou jako v opravdovém pekle. Lukáš poznal destilační pec nástavcem spojenou s velkou skleněnou křivulí, ale pak tu byly přístroje, jejichž funkce a způsob použití mu byl zcela neznámé.

„Ty jsi adept velkého díla?“ zeptal se ho Bellarmini nápadně hlubokým hlasem a honem odklízel jakési staré pergameny, které měl rozložené mezi skleněnými nádobami naplněnými červenými, zelenými a modrými krystalky. Než bakalář stačil cokoliv odpovědět, promluvil Valerian de Valeris:

„Alessandro, nestraš mladého bakaláře. Vsadím se, že v životě neslyšel o smaragdové desce a nic mu neříká pojem lapis philosophorum. Nepřišli jsme za tebou zapřádat odborné disputace, ale ochutnat tvé skvělé víno, které ti vozívají z tvého rodného Toskánska.“

„Ach tak! Chlastat se vám zachtělo. A ty, místo abys bádal, jak ti ukládá vznešené poslání mistrů velkého díla, myslíš jen na to, jak se zadarmo napít. Ale tady není krčma a já nejsem tvým sklepmistrem!“

Alchymista Bellarmini se zdál být upřímně rozhořčen a zatvářil se tak, že z jeho ďábelské tváře šel na chvíli doslova strach. De Valeris se však jen usmíval a přítele a kolegu konejšil:

„Alessandro, od kdy jsi přišel o svou obvyklou pohostinnost? Vždyť jindy vítáš každou příležitost se s dobrými lidmi napít dobrého truňku. Nebo jen strašíš mého nového přátele?“

Bellarmini však mínil svoje pohoršení, jak to tak vypadalo, zcela upřímně: „Od té doby, co mi sem vodíš kdejakého hejhulu. Kdo ví, zda nejde o agenta Svatého officia.“

„Buď v klidu, můj nový přítel je luterán. Právě přijel z univerzity v Heidelbergu.“

„Jen doufám, že není příznivcem toho sveřepého Kalvína ze Ženevy. Ten je totiž ještě nebezpečnější než ti proklatí černokabátníci z Tovaryšstva Ježíšova.“

„S jezuity nemám co do činění,“ bránil se Lukáš. „Mám dojem, že oba dva k nim chováme stejný odpor, pane Bellarmini.“

„To rád slyším.“ Vlašský alchymista se, jak se zdálo, uklidnil. Však se také zatvářil o poznání vlídněji. Nebo to bylo jen tím, že už mezitím stačil kamsi sklidit ty staré pergameny. Lukáše si toho dobře všiml a hned ho napadlo, zda se nebojí o nějaké své tajemství. Však se o alchymistech říká, že pečlivě tají své lučební postupy před svými kolegy a samozřejmě i před laiky. Nebezpečí nějakého prozrazení bylo, jak se zdálo, zažehnáno a Bellarmini byl najednou vtělená ochota a pohostinnost.

„Počkejte, podívám se po svém fámulovi, ať nám donese soudek vína!“

Po těchto slovech vyhlédl na chodbu a rozkřičel se: „Pepino, pojď sem!“

Na jeho zavolání přišel chlapík ještě o něco málo mladší než Lukáš. Tvář mu pokrývalo nazlátlé chmýří, jež zřejmě vydával za vousy, na sobě měl značně ukoptěnou plátěnou košili a nohavice, jejichž neurčitá barva by se dala označit jako šedá. „Co si přejete, pane magistře?“

„Přines nám soudek vína a tři čisté číše, pokud je najdeš!“

„A když ne?“

„Tak prostě nějaké umyješ. Hlavně nebuď drzý.“

Chlapec potřásl nazrzlou hlavou a zase zmizel ve vedlejší komoře.

Bellarmini s úšklebkem odsunul rukávem na stole skleněné nádoby a postavil na jejich místo tři číše, které jeho fámulus kdesi vyhrabal. Moc čisté sice nebyly, spíše poněkud umaštěné, ale oběma alchymistům to nijak nevadilo. Lukáš čekal soudek, chlapec však přinesl baňatý džbán z měděného plechu, zůstal stát a pátravě hleděl na Alessandra, jako by čekal, zda mu bude dovoleno, aby si také nalil víno.

„Co okouníš? Zmiz!“ okřikl ho Bellarmini, aniž se po něm ohlédl, sám naplnil tři číše a vyzval hosty: „Sedněte si, pokud máte kam!“

De Valeris se hbitě rozvalil v mohutném bohatě vyřezávaném dubovém křesle, které vypadalo, jako by si ho Alessandro vypůjčil přímo z císařského hradu. Na Lukáše zbyla jen stolička, na níž však ležely dva svazky v kožené vazbě. Bakalář na ně v rozpacích pohlédl.

„Klidně je hoď támhle na hromadu,“ vyzval ho Bellarmini a ukázal na několik dalších knih, které se povalovaly na podlaze. „Stejně jsou to jen snůšky fantastických lží a výmyslů.“

Lukáš vzal opatrně do rukou první svazek, otevřel ho a četl na titulním listu Explanatio compendiosaque aplicatio artis Raymundi Lulli. Alchymista si všiml jeho zájmu a s úšklebkem podotkl: „Sepsal to jakýsi Lavinheta, zřejmě šarlatán, jako byl sám Lullus. Ten blázen měl být kdesi Africe ukamenován mohamedány, ale prý to přežil. Říká se, že vyrobil spoustu zlata pro anglického krále, aby mohl financovat nové křížové tažení do Svaté země. Ve skutečnosti ve snaze o získání lapis philosophorum nepokročil ani o píď. Podle mne to byl obyčejný tlachal a náfuka.“

Bellarmini si s opovržením odplivl na kamenné dlaždice podlahy svého laboratoria. „Ech, raději se napijeme!“ Alchymista pozvedl svou číši, lehce z ní usrkl, kdežto jeho přítel a kolega de Valeris okamžitě tu svou vyprázdnil jedním hltem.

„Není špatné to tvé víno,“ uznale mlaskl a poručil: „Koukej mi dolít!“

„Ty nádobo nezavřená!“ osopil se na něj Bellarmini. „Pěkný císařský alchymista! Nediv se pak, že ti Hájkovo doporučení není nic platné. Císařský rada Rumpf tě dobře odhadl!“

„Neštvi mne a nezmiňuj přede mnou toho proklatce, který nemá ani ponětí o umění alchymie!“

„Zato pozná pijáka, ožungra, ožralu, věrného přítele dobrého moku. A tím ty, milý Valeriane, dozajista jsi.“ Bellarmini se při těch slovech pohrdavě ušklíbl a de Valerise tím v té chvíli doslova rozpálil.

„To, že mám rád dobré víno, ze mne ještě nedělá opilce,“ zvolal hlasitěji, než to bylo v dané chvíli nutné. „A víš ty co? Strč si to své víno někam a klidně si laboruj dál. Stejně je to k ničemu. Transmutace kovů je ti beztak nedostupná!“

Už na první pohled bylo zřejmé, že tentokrát se Valerian strefil do Alessandrova citlivého místa, že urazil je pýchu alchymisty. Za jiných okolností by neřekl to, co řekl nyní. Nabral dech, svýma hnědýma očima se pohrdavě podíval na svého kolegu a Lukáš by dal ruku do ohně za to, že spatřil, jak se v nich zablesklo.

„Abys věděl, jsem už takhle malinký kousek od získání kamene mudrců!“ A ukazovákem a palcem pravé ruky naznačil vskutku nepatrnou vzdálenost.

„Pché,“ ušklíbl se Valerian, „na lapis philosophorum nemáš. Jsi beznadějný naivka a hlupák k tomu.“

„Tak hlupák? Abys věděl, už jsem dosáhl fáze pavího chvostu. Hermeticky uzavřená baňka mi zářila duhovými barvami, dosáhl jsem cauda pavonis, což je, jak nás učí Aristoteles, předstupeň k získání rudého Kamene. S jeho pomocí pak budu moci z neušlechtilých kovů získávat kovy ušlechtilé, neboť lapis, tedy kámen, urychluje jejich zrání, které v přírodě probíhá nesrovnatelně pomaleji…“

„Nepoučuj mne triviálními poučkami,“ vpadl Alessandrovi do řeči Valerian. „To vše je mi známo lépe než tobě. Proto ti nevěřím, že bys dokázal dotáhnout opus magnum do fáze cauda pavonis.“

Lukáš nevěřícně zíral na hádku obou alchymistů. Většina z toho, co říkali, mu zněla, jako by mezi sebou hovořili snad persky. Pomalu upíjel víno ze své číše a v duchu přemítal, zda by je neměl raději přerušit a poptat se na sídlo zemského soudu. Neměl ponětí, kde jeho strýc v Praze bydlí, z otcových slov si pamatoval, že to bylo někde na Starém Městě, ale to je přece až za řekou. Jenže zemský soud dozajista sídlí na Pražském hradě, tedy nedaleko. Pokud se tam nedostane za denního světla, hradní brány budou uzavřeny a on bude muset přečkat noc v nějakém hostinci na Menším Městě. Ale najde vůbec někde volnou komůrku nebo postel? Vždyť do měst pražských přijíždí a přichází denně spousta lidí.

Bellarmini zatím odkudsi vylovil pergamen, který při jejich příchodu tak pečlivě ukryl, a cosi na něm rozčileně ukazoval svému kolegovi: „Vidíš, tady to máš černé na bílém!“ List byl sice silně zažloutlý a inkoust poměrně zahnědlý, ale to v této chvíli nehrálo roli. Alessandro, jehož koňská tvář nyní ještě více připomínala tvář ďábla, bodal do pergamenu prstem: „To je rukopis samotného Alberta Magna, který ho opsal ze vzácné egyptské knihy, co zřejmě byla šťastně zachráněna při požáru alexandrijské knihovny. Domnívám se, jistě právem, že jejím autorem nebyl nikdo jiný než slovutný Hermes Trismegistos…“

„Ale to je nebetyčná hloupost!“ zvolal zjevně už silně opilý Valerian de Valeris. Vypadalo to, že ti dva alchymisté si v zápalu své učené hádky každou chvíli vjedou do vlasů.

„Ty jsi nevzdělanec a ignorant,“ odsekl Alessandro, „cožpak nechápeš, před jakým objevem stojím? Byť zjevně jen opakuji jedinečný experiment samotného Alberta Magna.“

Valerian se náhle zarazil a bylo vidět, že se mu cosi honí v hlavě. „Nevytahuj se a ukaž mi ten pergamen,“ řekl tentokrát už citelně tišším a daleko smířlivějším hlasem.

V laboratoriu nastalo ticho. Lukáš s podivem hleděl na oba alchymisty, kteří rázem jakoby propadli vášni své vědy. Hádka málem už hrozící pěstním bojem byla pro tuto chvíli zapomenuta, Valerianu opatrně uchopil starý pergamen, přistoupil s ním k oknu, aby na něj lépe viděl, a začal si polohlasně cosi mumlat. Alessandro ho ze své židle spokojeně pozoroval, jako by se kochal jeho zájmem.

„Vážně jsi při svém experimentu dosáhl fáze pavího chvostu?“ přerušil ticho otázkou Valerian.

„Vždyť ti to povídám. Nejsem žádný lhář a podvodník!“

„No, o tom by se dalo diskutovat,“ ušklíbl se de Valeris.

„To jsem se dočkal od kolegy, jehož jsem považoval za přítele!“ vybuchl Bellarmini, kterého se hostova poznámka zjevně dotkla, a jeho koňská tvář ještě více zrudla.

„Neurážej se hned. Za tvé předcházející experimenty bych ruku do ohně nedal. Císaře jsi mohl okouzlit, když jsi stříbrnou minci změnil ve zlatou, ale oba víme, že to byl jen trik a mince zůstala stříbrná jako dřív.“

„To sem nepleť. Tentokrát stojím na prahu velkého objevu. Potvrdím vše, co napsal Albertus Magnus…“

„A Hermes Trismegistos,“ ironickým tónem dodal Valerian.

„Mám chuť tě spráskat, ty opilý pochybovači. Moje víno ti chutná, ale mým bádáním zjevně pohrdáš a nazýváš mne podvodníkem. A to ještě před svědkem.“ Alessandro se ohlédl po Lukáši Troblovi.

„Ale drazí páni alchymisté, mou osobou se nedejte znepokojovat. Já, když dovolíte, poděkuji za víno a půjdu zase po svých.“

„Kdepak, po svých nepůjdeš, mládenečku,“ zostra na něj vyjel Bellarmini. „Kdo ví, kde všude budeš o rozhovoru, který jsi vyslechl, povídat.“

„Co bych kde povídal? Nerozumím vaší vědě, pánové. Nechápal jsem nic z toho, o čem mluvíte.“

„Vidíš ho, Alessandro? Utahuje si z nás. Je to dozajista špeh,“ přidal se k Lukášovu překvapení na Bellarminiho stranu de Valeris. Bakalář si až do této chvíle myslel, že ten hromotlucký opilec je jeho novým přítelem a najednou viděl, že se spletl a Valeriana špatně odhadl.

„To mám za svoji vstřícnost? Platil jsem za vás, pane, u Krále brabantského a vy mi takhle oplácíte? Nejsem žádný špeh a takové osočení si vyprošuji. Jinak bych si musel vzít na pomoc svůj rapír.“

„Kdo ví, jestli s ním umíš zacházet,“ zavrčel Alessandro.

„Jste sice Vlach a Vlaši jsou vyhlášenými mistry šermu, ale na vás, pane, bych dozajista stačil,“ kasal se Lukáš, který už stačil vyskočit od stolu a tasit.

„Tady ne, pojď ven, jestli si troufáš.“

„Ale vždyť pan de Valeris mi říkal, že císař souboje zakázal,“ chabě namítl Lukáš, byť by se na souboj docela těšil. Konečně by mohl předvést své šermířské umění, jemuž se v Heidelbergu věnoval rozhodně více než filozofii, teologii a církevnímu právu.

„Znám nedaleko místo, kterému se městští biřici vyhýbají,“ připomněl Valerian. „Je to hned pod petřínskými zahradami. Tam si to můžete, panové, nerušeně rozdat. Ať se tady mladík se zbraní v ruce obhájí, že není žádný špeh. Ale teď si pospěšte, dokud je ještě denní světlo, pokud svůj souboj myslíte vážně. Však už se stmívá!“

Bellarmini měl najednou v ruce také rapír s pěkně zdobeným košem a Lukáš v první chvíli ani nevěděl, kde ho tak rychle vzal. Vypadalo to, jako by ho ve svém laboratoriu vyčaroval. Nebo to byl opravdu ďábel?

Na podobné úvahy však nebyl čas. Alessandrovo rozčilení se zdálo být upřímné a Valerian ho v něm jedovatými poznámkami na Lukášův účet ještě povzbuzoval.

„Hej, Pepino, půjdeš s námi jako svědek,“ zavolal Bellarmini na svého fámula. Chlapec se neochotně vynořil z temné chodby, cosi si brblal, ale pokorně je následoval. Skutečnost, že souboje byly císařem zakázané, oba alchymisté příliš nebrali na vědomí. Dokonce hlasitě dávali najevo, k čemu se schyluje. Hrnuli se ulicí s křikem, že teď ten mladičký luterán dostane pořádně napráskáno, a než došli k úpatí Petřína, doprovázel je početný houf zvědavců, kteří jako by jen čekali, než se strhne nějaká mela, aby mohli být u toho. Lukáš si je moc neprohlížel, ale vsadil by se o tři kopy zlatých, že mezi nimi kupodivu zahlédl i mrňavého Fabia Orsiniho, příbuzného samotného pána z Růže.

„Tak jak to chceš, mladej, kam tě mám píchnout?“ zlomyslně se zubil Bellarmini a jeho koňská tvář víc než kdy jindy připomínala ďábla.

„Spíš vy si dejte pozor,“ zasmál se Lukáš. „Vždyť jste jen vrásčitý a vetchý dědek a mrštností se mi nemůžete rovnat.“

„Však se přesvědčíš, až ochutnáš hrot mé zbraně,“ zavrčel Alessandro.

„Nechte toho, pánové,“ napomenul je de Valeris. „Nechceme tady žádnou řezničinu. Navrhuji souboj do první krve. Jakmile bude jeden z vás byť jen lehce zasažen, souboj končí.“

„Dobrá,“ souhlasně kývl hlavou Lukáš a s rapírem v ruce si měřil proti němu stojícího Bellarminiho. Ten jen cosi zabručel a výhružně švihnul svou zbraní ve směru protivníka.

„Pánové, do střehu,“ vyzval je najednou až podezřele střízlivý de Valeris a shromáždění zvědavci kolem ztichli samým napětím. Oba rapíry třeskly o sebe a Bellarmini překvapivě hbitě odskočil stranou a učinil nečekaně prudký výpad. Jenže Lukáš Trobl s něčím takovým počítal. Lehce odrazil alchymistův útok a za bouřlivého povzbuzování přihlížejících, kteří v souboji Čecha s Vlachem stranili našinci, máchl svým rapírem tak rychle, až málem zasáhl svého protivníka do obličeje. Diváci pobaveně zahučeli a de Valeris vzkřikl: „Řeklo se do první krve!“

„Ale to bude krev tady toho špeha,“ rozběsnil se Alessandro, který v té chvíli vypadal jako skutečný satan. V očích mu plála zuřivost a tvář potemněla hrozbou.

Lukáš však zachoval klid, s lehkostí odrážel všechny útoky vlašského alchymisty, hbitě uskakoval a vypadalo to, jako by zatím šetřil síly a chtěl svého soupeře co nejvíce unavit. A skutečně. Bellarminiho ruka najednou poklesla a bakalář vyrazil kupředu. Už bylo šero, ale soupeřův černý kabátec byl přesto dobře vidět, a jak se ukázalo, byl i snadným terčem pro jeho rapír. Dokonce si v té chvíli mohl vybrat a Bellarminiho bodnout případně i doprostřed hrudi, pokud by o to stál. Vybral si však rameno a alchymista vzkřikl bolestí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy S cejchem vraha.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.