Winston
Agent Tichá labka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Frauke Scheunemannová

Winston Agent Tichá labka – e-kniha

Copyright © Albatros, 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Vstupujem na dosky,
ktoré znamenajú svet.

„Hurá, podarila sa mi písomka z angličtiny!“

Kira príde domov zo školy a povznesene hodí do kúta školskú tašku. Len-len, že ma ňou zboku netrafí. Našťastie, uskočím. Je to možné, aby po mne doma niečo hádzali?

„Ach, prepáč, Winston. Nebolo to naschvál. Som jednoducho len nesmierne šťastná. Z tej angličtiny som mala naozaj obavy, ale nebolo to až také strašné. Preto je mi teraz tak fajn.“ Zohne sa, berie ma do náručia a nesie k pohovke. „Myslím, že sám dobre vieš, aká umárajúca vie byť škola.“ Kira sa zvalí na slnečné miestečko a ja sa upeleším hneď vedľa nej. Dobre, ten incident s hodením školskej tašky je už zabudnutý.

„A budúci týždeň sa začína čosi naozaj cool a ja sa na to nesmierne teším.“ Stíši hlas na tajomno, akoby teraz očakávala, že začnem hádať, čo by to tak asi mohlo byť. To sa, samozrejme, nestane, lebo hoci som proti svojej vôli musel v Kirinej podobe stráviť nejaký čas v jej triede, nie som nijaký odborník na školu. „Máme projektový týždeň na tému Divadelná hra. Celučký týždeň – to je úplne super! A príde aj dramaturg z naozajstného divadla a bude nám pomáhať. To už veru čosi znamená. Chápeš?“

Aha. Ale mne to všetko nič nehovorí. Divadelná hra – čo by to tak asi mohlo byť? Werner rád hráva šachy, Anna hrá na klavíri a Wernerova mama, ktorej predtým klavír patril, rada hráva bridž. Žiadna z týchto činností nezvykne trvať celý týždeň, takže Kira má zrejme na mysli dačo iné. Veď na tom bude spolupracovať aj dramaturg či čo. Bezradne hľadím na Kiru a ona sa smeje.

„Ty zrejme nevieš, o čom to tu teraz rozprávam, však? Nuž: divadelná hra je predvádzanie nejakého deja, teda predstavenie. A dramaturg je odborník, ktorý pomáha pri rozpracúvaní divadelných hier. To nám dnes povedala naša učiteľka.“

Preboha, Kira, a ty sa nazdávaš, že po takomto vysvetlení by mi malo niečo byť jasnejšie? Pre mňa divadlo znamená nejakú akciu, na ktorej som sa ja sám ešte nezúčastnil a ktorú poznám iba podľa toho, že Werner sa večer nahodí do gala, kamsi odíde a potom sa pomerne neskoro vráti. Demonštratívne zívnem a Kira vyvráti oči.

„Čo sa to len porobilo s mojím dôvtipným Winstonom? Však ty ešte stále nevieš, o čom to rozprávam? Teda: hrať divadlo znamená predvádzať iným ľuďom nejaký príbeh. Ľudia robia všetko tak, akoby boli niekým iným, a predvádzajú udalosti, ktoré sa v skutočnosti nedejú. Chápeš?“

To teda značí, že divadlo je čosi ako televízia? Werner mi raz vysvetľoval, že veci, ktoré sa odohrávajú napríklad v seriáli Miesto činu, sa nedejú naozaj, ale že ich ľudia, ktorým sa hovorí herci, iba predstierajú. No dobre, Werner to vlastne nevysvetľoval mne, ale svojmu synovcovi, ktorého tým chcel upokojiť. Spolu s ním sme vtedy sledovali program. Kohosi tam zastrelili, a keď začal chlapec plakať, Werner mu vysvetlil, že oni to tam robia len akože. Tak to označil. To malému stačilo a prestal plakať. A ja som počúval a žasol som nad tým, čo všetko tým ľuďom napadne. Robiť dačo akože – načo to komu je? Ale to už odbieham. Kira teda bude celý nasledujúci týždeň robiť všetko akože. A teší sa na to. Veľmi zvláštne… Nuž ale čo, sú to ľudia. Ako kocúr vždy neviem, o čo im kedy ide.

„A vieš, čo je na tom celom to najlepšie?“

Trochu vyvrátim hlavu, mierne sa odkloním od Kiry a pozorne ju sledujem zboku.

„Presne povedané, pôjde tu o dve špičkové veci. Po prvé: tá divadelná hra je muzikál, bude sa to teda spievať. A po druhé: aj ty tam pôjdeš so mnou. Budeme totiž hrať Kocúra v čižmách a ja som našu učiteľku hudby i dramaturga presvedčila, že keby sa na javisku objavil naozajstný kocúr, bola by to bomba. Dramaturg to dokonca označil ako experimentálny počin.“

Experimentálny? To ma má upokojiť? Priznávam, že to znie skôr ako pokus na zvieratách, Kira je však všetkým taká nadšená, že len tára ďalej.

„Riaditeľka to tiež požehnala – výnimočne. Takže ty si budeš pobehovať v zákulisí a nebudeš ukrátený o nič z tej správnej atmosféry. Vynikajúce, však?“ Kirine oči teraz doslova žiaria.

Pre mňa sú to však teraz dve zlé správy naraz. Čo je pre citlivé kocúrie uši horšie ako rozprávajúci ľudia? Správne: sú to spievajúci ľudia. Ľudská záľuba v hudbe mi naháňa hrôzu. To, čo ľudia označujú ako hudbu, znamená pre mňa jednoducho výzvu utiecť. A kombinácia hudby a toho „aj ty tam pôjdeš“ mi znie priam hrozivo. Vždy som si myslel, že mačky sú v škole zakázané – veď aj Kiru riadne vykrstili, keď si ma ten prvý a posledný raz vzala do školy. Okrem toho som tam potom bol zopárkrát aj legálne, teda v človečej podobe. A až doposiaľ mi škola nechýba. Už tam nechcem ísť. Keďže neviem kňučať ako pes, obmedzujem sa na čo najžalostnejšie mňaukanie.

Kira však zrejme dospela k rozhodnutiu, že to bude ignorovať. Namiesto toho ma hladká po krku a šepká mi do ucha: „Už zajtra sa rozhodne o úlohách a obsadení, aby sme to od pondelka mohli riadne rozbehnúť. Ešte pred odchodom do školy ťa zajtra ráno zobudím a potom pôjdeš so mnou. Pani Heinsonová, naša učiteľka hudby, povedala, že ťa chce najprv vidieť a že sa potom s pánom dramaturgom Fernandezom rozhodnú, či môj nápad naozaj za niečo stojí. Keď sa teda dobre uvedieš, budeš s nami normálne spolupracovať.“

A tak sa opravujem: tie zlé správy nie sú dve, ale tri. Hudba. Spolupráca. Skoré vstávanie. Uuuaaá. JA TO NECHCEM!!!

Pán Fernandez je pomenší muž s hrubými okuliarmi a veľmi priateľským úsmevom. Okrem toho je od hlavy po päty oblečený v čiernom, čo je mi veľmi sympatické, lebo tiež sa nosím takto. Teraz sa ku mne nahýba, kľakne si a podrobne si ma obzerá.

„Ty si naozaj celkom parádny frajer. Uvidíme, čo z teba vysekáme.“

Začínam priasť. Malé predvádzanie mi určite neuškodí. Kým dnes ráno som ešte bol ten najnešťastnejší kocúr na svete, no dobre, najnešťastnejší kocúr na Hornej aleji, medzičasom som zistil, že tá myšlienka s divadlom nie je až taká zlá. Veď je to dobrá príležitosť opäť voľne stretať svojich priateľov Toma a Pauli.

„Hej, sem zvieratá nemajú prístup,“ vyhlási istý chlapík. Potom nazrie do auly, prikročí k nám a ukazuje na mňa prstom.

Pani Heinsonová sa naňho pozrie prekvapene. „Môžem sa spýtať, kto ste?“

„Albert Schmidt z údržbárskych služieb. V nasledujúcich týždňoch tu budem pracovať. Váš školník má nejaké problémy a lekár ho vypísal.“ Tvári sa nepriateľsky a opäť ukazuje na mňa. „Ako som povedal, zvieratá sem nesmú.“

Pani Heinsonová mu podáva ruku. „Volám sa Heinsonová a som učiteľka hudby. Mačku nám tu dovolila pani riaditeľka Rosenblattová. Tá mačka je súčasťou inscenácie.“

Schmidt pokrčí plecami. „Dobre teda. Len nech nám tu nič nepošpiní. Potom by som ju odtiaľto hneď vyhodil.“ Otočí sa a odíde. Chvíľu po ňom zostáva vo vzduchu akási vôňa, ktorá mi čosi pripomína. To je veru neotesanec! Len tak ma obviniť, akoby som ja Winston Churchill nejako špinil po kútoch. Mimo mojej mačacej toalety. To je ale drzosť! Je však zrejmé, že teraz tu smiem zostať – a to je to hlavné.

Je pravda, že dnes ráno bol u nás trochu cirkus okolo tohto výletu. Anna ma nechcela pustiť z domu. Skonštatovala, že som tento týždeň mal už dosť výbehov. S tým sa nemôžem celkom stotožniť. Anna predsa vie, že v tom kontajnerovom odpade som sa nevyváľal pre potešenie. Zverolekár, u ktorého bola Anna s Karamelom, dokonca povedal, že Karamel mohol v prehriatom kontajneri utrpieť poruchu termoregulácie, keby to ešte chvíľu trvalo. Som teda hrdina, nie dáky smraďoš!

Našťastie, Kira presvedčila matku o tom, že predstavujem v rámci divadelného týždňa dôležitú rekvizitu, a tak teraz sedím na pódiu javiska. Sú to dosky, ktoré znamenajú svet – tak práve nazvala pódium pani Heinsonová. Vôbec nechápem, čo tým mala na mysli. Mne pripadajú javiskové dosky také isté ako akákoľvek iná podlahovina. Teda svojím spôsobom bezvýznamné. Ale keďže som iba kocúr, len si ľahnem niekam do kúta a počúvam, čo pán Fernandez vysvetľuje deťom.

„Určite ste už boli v divadle. Viete teda, že sú ľudia, bez ktorých sa divadelné predstavenie nezaobíde. No, o koho ide?“ Poobhliada sa po kruhu detí, ktoré disciplinovane stoja pred javiskom. Isté dievča zodvihne ruku.

„Herci?“

Fernandez prikývne a usmeje sa. „Výborne. To bolo jednoduché, však? Ale na tom, že sa na javisku uvedie divadelná hra, sa podieľajú ešte aj ďalší. Viete kto všetko?“

Zopár detí znova zdvihne ruku. Tentoraz ukáže Fernandez na odpornú Leonu.

„Rozhodne k nim patrí aj režisér,“ vyhlási Leona s vážnym výrazom tváre.

„Správne,“ pochváli ju dramaturg. „A vie niekto z vás, kto je to režisér?“ pýta sa ďalej. Ja to neviem, ale veď mňa sa ani nepýtajú. Čo by aj tak nebolo treba, lebo Leona to už chrlí zo seba. „Režisér je šéf divadla. Herci musia robiť to, čo povie on. Predstavuje vlastne pri príprave divadelného predstavenia tú najdôležitejšiu osobu. Je to veľmi zaujímavá práca. Viem si dobre prestaviť, ako to raz budem robiť.“

Aha! Je zjavné, že Leona má prehľad o zamestnaniach, pri ktorých je možné ľudí komandovať. To je ako päsť na oko, komentujem si to sám pre seba.

Pani Heinsonová sa do toho zamieša. „No, celkom tak to nie je, Leona. Nacvičovanie divadelnej hry je vždy tímová práca. Režisér je fakticky vedúci tejto produkcie, teda človek, ktorý predstavenie rozpracuje – a bez neho by sa celý tím nepohol ďalej. Okrem hercov je v ňom ešte aj technik, ktorý sa stará o osvetlenie a o hudbu, úpravu javiska, šepkárov a… a… a… Okrem iných aj dramaturg, ktorého prácu spoznáte vďaka pánovi Fernandezovi. V divadle je to veľmi dôležitý post.“

„A keďže na príprave divadelného predstavenia spolupracuje toľko ľudí, bude sa môcť aj každý z vás podieľať na tomto projekte,“ vysvetľuje dramaturg.

Leonina ruka priam vystrelí hore. „Ja chcem byť režisérka!“

„Rada by si bola, Leona,“ taktne ju poopraví pani Heinsonová.

„Hej, rada by som bola režisérkou,“ vzápätí upravuje Leona svoje šplhúnske sebapresadzovanie.

Pani Heinsonová sa poobzerá po svojich študentoch a študentkách. „Má o post režiséra záujem ešte niekto?“

Všetci mlčia. Nie div. Väčšina sa zákernej Leony bojí. To je mi jasné ešte z čias, keď som hosťovsky fungoval ako žiak, presnejšie: žiačka tejto siedmej triedy. „Dobre, Leona, získavaš teda tento džob.“

„Prejdeme teda k jednotlivým úlohám,“ pokračuje dramaturg. „Ako prvý je kocúr v čižmách. Kto z vás sa nazdáva, že by sa vedel dobre vžiť do roly mačky? A ešte musí aj dobre spievať, aby zvládol niekoľko spevných čísel. A čaká ho aj dosť textov. No, kto by si na to trúfol?“

Kira a Emília sa hlásia obidve naraz. V prípade Kiry ma to nijako neprekvapuje – napokon, ona sa na túto úlohu perfektne hodí. Nielenže by vedela stvárniť rolu mačky, ale uplatnila by aj svoje skúsenosti – veď už mačkou bola. Emíliou som však dosť prekvapený. Vedieť sa do niekoho vžiť značí predsa dokázať myslieť sem-tam aj na iných. Nemyslím, že by to Emília robila. Je to taká istá krava ako Leona a zvyšok Leoninej bandy. O tom viem svoje. Len čo sa nad tým zamyslím, spomeniem si na svinstvo, do ktorého ma tieto dievčatá namočili v čase, keď som bol Kirou… V rámci akejsi vymyslenej skúšky odvahy som mal (teda: Kira mala) ukradnúť tričko, ale išlo len o to, aby sa Kira strápnila, preto na ňu upozornili esbéeskára v obchode. MŇAU, pri svojich hmatových fúzikoch vyhlasujem: kto je schopný takéhoto podrazníckeho svinstva, nemôže stvárňovať takého ušľachtilého tvora, akým je mačka!

„Sú ešte nejakí ďalší záujemcovia?“ pýta sa Fernandez. Nie, nehlási sa nikto ďalší. Veď načo! Tým, že sa prihlásila Kira, sa predsa vyriešilo ideálne obsadenie. To si asi hneď všetci uvedomili – až na Emíliu. „Keď je o nejakú rolu viacero uchádzačov, režisér ich nechá, aby sa k role nejako slovne vyjadrili, a podľa toho sa potom rozhodne. Prirodzene, vy tu ešte nie ste v pozícii normálnych hercov, takže nemôžete rozvíjať svoju predstavu o danej postave. Preto vám jednej i druhej kladiem jedinú otázku: Prečo si myslíš, že by si bola dobrým kocúrom v čižmách?“ Potom priateľsky ukáže na Kiru.

„Nuž, ja už dlhší čas spievam v zbore a hrám na klavíri. Nazdávam sa, že som celkom muzikálna.“ Naozaj? Kira vie hrať na klavíri? Nevedel som. Za naším krídlom ešte nesedela – a som tomu vlastne celkom rád. Ako som už spomenul, ľudia a mačky majú veľmi rozdielnu predstavu o tom, čo je pekná hudba. „Okrem toho: ja sama mám kocúra,“ pokračuje Kira, „a tak si myslím, že o tejto postave toho už viem dosť.“

Fernandez a Heinsonová súhlasne prikyvujú. Zdá sa, že Kira ich presvedčila.

Potom sa slova ujme Emília. Odkašle si. „A ja som zasa zistila, že som skvelá herečka. Mačku síce nemám, ale to je predsa jedno – veď ja sa nechcem mačkou stať, chcem ju iba hrať. V zbore som tiež a chodím aj súkromne na klavír. Myslím, že je zrejmé, ktorá z nás dvoch je lepšia. Tá úloha je pre mňa ako stvorená.“

Pani Heinsonová nechtiac nesúhlasne pokrúti hlavou a vidím, ako Tom a Pauli prevracajú oči. Zdá sa, že si myslia to isté čo ja. Je to nepríjemná predstava. Je predsa celkom jasné, kto si zaslúži túto úlohu.

Na moje veľké prekvapenie sa pán Fernandez teraz obracia na Leonu. „Vypočuli sme si jednu aj druhú uchádzačku. Je teraz na režisérke, aby rozhodla. Ako v reálnom živote.“

ČOŽE? To predsa nemôže myslieť vážne! LEONA má rozhodnúť?

Leona sa uškrnie od ucha k uchu. „Úlohu dostane Emília.“

Fernandez váhavo pokyvká hlavou. „Dobre. Tak to má byť. Blahoželám, Emília.“

Nechápem, to je úder pod pás. Záchodkáňoš! Toto nie sú nijaké dosky, ktoré znamenajú svet. Toto sú dosky, kde istí ľudia môžu druhým skákať po hlavách.

Zmrzlina. A rožok so salámou.
A dávny príbeh o štyroch
významných postavách.

„To je svinstvo! Taká drzosť!“ Pauli sa vôbec

nemôže upokojiť. Divadelný kasting sa skončil a my opäť posedávame v našej obľúbenej zmrzlinárni. A Pauli nadáva ako kočiš. Celkom ju chápem. Aj obsadzovanie ďalších úloh bola katastrofa. Kira sa potom uchádzala ešte o rolu kráľovskej dcéry, ale prevalcovala ju Leonina kamarátka Rút. Potom už stratila chuť znova dvíhať ruku. Skrátka: všetky významnejšie úlohy si rozdelila Leonina banda a Kire sa ušlo len spievanie v zbore. Jediný svetlý bod: ja smiem byť na javisku v pozadí stále, pretože pán Fernandez usúdil, že môj elegantný zakrádavý pohyb z jednej strany na druhú vyznieva nesmierne pôsobivo. Tom dostal na starosť osvetlenie a techniku, Pauli zasa kostymérske práce. Nedokážeme sa však z toho všetkého správne tešiť. Kira je pol hodiny úplne mĺkva, také trpké je jej sklamanie.

„A najviac ma roztrpčuje to, že ani pani Heinsonová sa proti tomu všetkému vôbec neozvala. Aj keď to bolo také nespravodlivé. A pritom ona je inak celkom fajn!“ Na Paulinej tvári poznať, že je doslova zachmúrená. To, ako sa pocity človeka dajú vyčítať z jeho tváre, ma vždy fascinovalo. Radosť, zlosť, smútok. Keď vieš, čo si všímať, ľudská tvár je ako otvorená kniha. Paulino stiahnuté obočie a jej skrivené ústa teraz napríklad jednoznačne prezrádzajú, že je tu niekto riadne mrzutý.

Tom mykne plecami. „Nuž, šéfom projektu je Fernandez – a počula si, čo povedal: robí to presne tak, ako to chodí v reálnom živote – a režisér máva to posledné slovo.“

Pauli pokrúti hlavou. Vraj ako v skutočnom živote – nie! Myslím, že v hre je skôr sponzoring jej otca. Alebo to, že Emíliin učiteľ klavíra vedie profesionálny orchester a pani Heinsonová ho nevyhnutne potrebuje do nášho muzikálu. Ani sa nečudujem, že prednosť majú tí žiaci, ktorým ten klavírista dáva aj súkromné hodiny. Je to NESPRAVODLIVÉ!“ Pauli doslova zúri a jej tvár prezrádza, aká je nazlostená.

„Ale chyba je asi aj to, že Kira sa o rolu hlásila iba dva razy. Takého Benniho by bola napríklad svojím prihlásením odzbrojila. Uchádzal sa o rolu mlynárovho syna len preto, lebo o ňu neprejavil záujem nikto iný.“

„To hádam nie,“ zalapá Pauli po vzduchu, „takže ty to pokojne celé dávaš za vinu Kire!“

„Nie, len sa domnievam…“

„Ale si predsa jej priateľ, nuž musíš byť na jej strane!“

„Veď aj som. No aj ako priateľ môžem postaviť otázku aj inak. Alebo vysloviť sa k tomu, čo beží nesprávne. To predsa neznamená hneď proti niekomu byť.“

Čosi podobné som už počul aj od Wernera, keď so svojím bratom diskutoval o tom, či je vhodné ľuďom, ktorých máme radi, povedať, že urobili chybu. A či sa ten, kto chybu urobil, má po takejto výčitke uraziť, alebo má byť skôr rád, že priateľ bol k nemu taký úprimný. Doposiaľ som sa nad tým veľmi nezamýšľal. Ako kocúr som doteraz až toľko priateľov nemal. Predtým, ako som spoznal Kiru, bol som v pravom zmysle slova samotár. To sa teraz značne zmenilo – vďaka Odete a novšie aj vďaka Karamelovi som získal dvoch štvornohých priateľov. A v Kire, Pauli a Tomovi som si našiel dokonca až troch dvojnohých kamarátov. O tých veciach okolo priateľstva sa azda časom dozviem aj viac.

„Prečo to vlastne znášaš takto mlčky?“ pýta sa Tom Kiry.

Kira len sedí so zvesenou hlavou a líže zmrzlinu. Potom sa nadýchne. „Ach, ja neviem. No možno ma učiteľka Heinsonová naozaj nepokladá za dobrú a asi je aj celkom rada, že som nezískala žiadnu z hlavných úloh.“

„Nezmysel,“ zvolajú Tom a Pauli priam jednohlasne. „Heinsonová predsa vie, ako pekne spievaš,“ upokojuje ju Pauli. „A Tom má zrejme pravdu – s tým kocúrom aj s kráľovskou dcérou si mala jednoducho smolu. Keby si sa bola opäť hlásila, mohla si dostať nejakú inú exponovanú rolu. O to by sa už pani Heinsonová bola iste zasadila. Fernandez ťa predsa nepozná a ani netuší, aká si úžasná.“

Kira si povzdychne. „Máte pravdu. Nemala by som to brať osobne. Na to, aby som sa uchádzala aj o ďalšiu rolu, som bola vtedy až príliš namrzená. Tak veľmi som sa na ten projekt tešila! Nie div, že som bola sklamaná, keď boli obidve hlavné úlohy hneď preč.“

Tom ju potľapká po pleci. „A ktohovie, veď projektový týždeň sa ešte nekončí. Keď budeme musieť skúšať hru popri vyučovaní, azda bude hlúpa Emília taká vynervovaná, že sa vzdá. Pre istotu by si sa ten jej text mala zároveň s ňou učiť i ty.“ Tom sa uškrnie a Kira mu jeho úsmev opätuje.

„Áno, to je zaiste dobrý nápad. Urobím to.“ A teraz sa rozosmejú obidvaja.

„Ha! Už to mám! Pauli aj so zmrzlinou vyskočí zo stoličky. „Ak sa Emília nevzdá sama od seba, jednoducho ju unesieme a zavrieme v školskej pivnici a bude tam trčať až do predstavenia.“

To vážne? Nemôžem veriť svojim mačacím ušiam. Také čosi je určite úplne zakázané a rozhodne by to asi riadne pobúrilo aj políciu.

Trojica priateľov sa znova rozosmeje. Kira sa tak chichoce, až jej kus zmrzliny odkvapne na nohavice.

„Fíha, špičkový nápad! Taký dobrý, že by sme to naozaj mohli urobiť. Tá hlúpa krava by si to zaslúžila!“

Ach, to bol teda len žart. A tak sa upokojujem.

„A keď som celkom tesne minul ten salámový rožok a potom ostal visieť dolu hlavou v kontajneri, myslel som si, že už nadišla moja posledná hodina.“ Zdá sa, že Karamel je ešte stále opantaný svojím zážitkom. Pritom pre mňa je teraz už celá tá dráma len epizódou. Denne chodievam na divadelné skúšky a dnes som sa po návrate odtiaľ rozhodol trochu prebehnúť po dvore. Od môjho nedobrovoľného stretnutia s Gerdom a Muratom sa mi to ešte nepošťastilo. Je to škoda, lebo som bol, samozrejme, dosť zvedavý, či som si svojím hrdinským činom získal nejaké dobré body v podobe sympatií medzi dvorovými mačkami.

No, môžem povedať, že rozhodne áno. Ešte ani nie som pri kontajnerovom prístrešku, a už mi bežia oproti Odeta a Karamel. Dokonca aj Drsniak sa zodvihol zo svojho obvyklého stanovišťa, aby ma privítal. A teraz sme všetci spolu na vyhriatom miestečku pred kontajnerom a Karamel ma dokolečka vychvaľuje a vyzdvihuje moju šikovnosť a statočnosť. Moje superwinstonovské prednosti. Je to úžasný deň! Karamel znova a znova rozpráva celý príbeh, pričom Odeta s Karamelom vyvracajú oči a vykrúcajú hmatové fúziky a žasnú jeden viac ako druhý. Páči sa mi to, no je mi však trochu divné, ako tie dramatické udalosti pochopil samotný Karamel, ktorý bol vtedy vlastne v bezvedomí. Detaily jeho opisu vôbec nezodpovedajú skutočnosti. Fakticky mu pomohli Gerd a Murat. A pokiaľ ide o mňa, vôbec si nepamätám niečo také, že by som bol zaútočil na dvoch „hnusných“ smetiarov a zahnal ich na útek. Ani na to, ako som vlastnými labami vyhrabával z odpadu úbohého Karamela. Na tom však nezáleží. Jednoducho, je príjemné byť hrdinom. Preto ani neuvádzam na správnu mieru Karamelovo zveličovanie, ale ľúbezne mu prikyvujem a napokon to celé skromne uzavriem: „Ach, veď ty by si pre mňa urobil to isté.“

„No, azda áno. Myslím, že predtým sme sa tak dobre nepoznali… ach.“

„Ale čo, Karamel,“ vravím a dávam si bacha, aby to znelo patrične uvoľnene, a navyše ho aj priateľsky štuchnem do boku, „veď to všetko je minulosť. Medzi nami už nič nestojí.“ Radšej teraz pomlčím o tom, že v tej kritickej chvíli som uvažoval inak a že to ma vlastne Odeta uprosila, aby som Karamelovi pomohol. „A odteraz pre nás platí: Jeden za všetkých, všetci za jedného.“

Ostatné tri mačky ma sledujú až zbožne.

„Úžasná hláška,“ usúdi uznanlivo Drsniak. „Na to si ty prišiel?“ Prikývnem. Odeta pohodí chvostom na jednu i na druhú stranu a je zrejmé, že nad tým premýšľa.

„Už som to kdesi počula. Si si istý, že je to tvoja myšlienka?“

Fuj! Som prichytený. Samozrejme, mohol by to byť môj výrok, ale pravdupovediac, pochytil som to z jedného príbehu, čo Werner rozprával nevychovaným deťom svojho brata. Bol to príbeh o troch… ach… Moment, ako si to tí traja hovorili… ? Juj, neviem si spomenúť.

„Teda – ten výrok je takmer odo mňa. Je to z príbehu o troch nesmierne prefíkaných a životaschopných chlapíkoch. Istého dňa stretli ďalšieho s rovnakými vlastnosťami. Pochytili sa, no následne sa pomerili. A tak vošla do platnosti zásada Jeden za všetkých, všetci za jedného.“

Drsniakovi sa rozšírili oči a kamsi doďaleka sa zahľadel. „Dočerta! Veď to je PRESNE ako s nami. No, presne tak. Aký má názov ten príbeh?“

Blink! V tom momente som si na názov konečne spomenul.

„Traja maškrtiari. Je to príbeh o troch mocných chlapíkoch, maškrtiaroch. Jasné, že im chutilo a zákonite boli aj maškrtní. Je to príbeh veľmi starý, ale ešte stále veľmi napínavý.“

Karamel a Drsniak uznanlivo zamňaukali, čím ocenili moju literárnu vzdelanosť. Iba Odeta sa na mňa zahľadela trochu divne a s jemnou nedôverčivosťou.

Potom sa Drsniak zhlboka nadýchol a slávnostne vyhlásil: „Dobre. Oddnes sme teda štyria maškrtiari. Jeden za všetkých, všetci za jedného!“

Miiiííaaaáuuúaaáiiímňau,
mňaumňau, miaumiaumňauu.
Alebo: Nik nevie tak
pekne spievať ako ja!

„Kde je Emília?“ Pani Heinsonová sa skúmavo

obhliada dookola. „Vie dakto, kde trčí? Hádam ty, Leona.“ Ale Leona iba pokrčí plecami. Piaty skúškový deň sa začal a všetci sa zhromaždili na javisku. Prvý raz sa bude celý Kocúr v čižmách skúšať kompletne a naostro. Doteraz nik nehral ani nespieval naspamäť, boli to iba čítačky, i keď už šlo aj o celý muzikál. Dnes je teda posledný deň projektového týždňa a treba ho dobre využiť. Od budúceho pondelka sa už bude skúšať len popoludní. Všetci sú vzrušení, že konečne rozbehnú Kocúra v čižmách, ale práve on – teda kocúr v čižmách – tu chýba. Presnejšie: Emília.

„Dočerta, nie je tu,“ rozčuľuje sa Ben, teda mlynárov syn. „Bez toho, že by nám dala niečo vedieť. A my tu len stojíme a čakáme na ňu. Čo si vlastne myslí?“

„Asi je chorá. Zvláštne je však, že jej rodičia ešte stále nezavolali na sekretariát,“ čuduje sa pani Heinsonová. „Čo si teraz počneme?“

Ako sa zdá, trochu to zaskočilo aj Fernandeza. Ten sa však následne začal venovať Pauli, ktorá prišla s prvými kostymérskymi návrhmi.

„Pauli, máš už pre nás aj niečo hotové?“

Pauli prikyvuje. „Áno, posledné štyri dni som strávila s pani Eichstättovou v dielni za šijacím strojom. Aj sme už zostehovali zopár hrubých návrhov. Dnes začneme so skúšaním. Pani Eichstättová mi pomôže svojím odborným okom.“

„Pani Eichstättová?“ Pán Fernandez zrejme ešte nikdy nepočul to meno. Veď ani ja.

„To je učiteľka umeleckých odborov. Veľmi zručná aj v textilnom návrhárstve a v oblasti ručných prác,“ vysvetľuje pani Heinsonová.

„Ach tak. Nuž, môžem povedať, že si radi pozrieme, čo nám tu pripravila naša mladá textilná návrhárka,“ konštatuje Fernandez. „A kým s tým budeme hotoví, dovtedy azda príde i náš kocúr.“ Kocúr? Mňau! Ja som už predsa tu! Fernandez sa zasmeje, zohne sa ku mne a hladí ma po hlave. „Ale veď teba predsa vidím, Winston. Ty však, bohužiaľ, nevieš spievať. Inak by som ti okamžite navliekol tie čižmy.“ Bohužiaľ? To ja by som skôr povedal: Chvalabohu, tomu mačaciemu.

Pauli položí svoje kostymérske návrhy na stôl vedľa javiska. „Dobre, dávam sem všetky návrhy, na ktorých som už dačo urobila. Vyskúšajte si ich. Zatiaľ zoženiem pani Eichstättovú. Keď budete mať svoje veci vyskúšané, príďte sa mi, prosím, ukázať, nech vidíme, či je to takto dobre.“ Vŕŕŕ! Pauline slová znejú tak suverénne, akoby po celý svoj doterajší život nebola robila nič iné, iba divadelnú kostymérku. Na mňa v tejto pozícii pôsobí dobrým dojmom.

„A kým sa tu budete venovať kostýmom, ja by som sa zatiaľ v dielni mohol s Junou a Smillou pohrať s návrhom na scénickú dekoráciu, nie?“ ponúka sa Tom, pripravený pustiť sa do zhotovovania scénického návrhu pre našu inscenáciu. Také som už videl – prizeral som sa, ako raz Werner pre svoju neter na Vianoce majstroval darček – domček pre bábiku.

Pani Heinsonová prikývne. „Nože sa do toho dajte a upokojte sa. Keď budeme môcť pokračovať v skúške, pozháňam si vás.“

Tom má dobrú náladu a píska si. Okamžite sa poberie do dielne. Vidno, že ho činnosti, ktoré ponúka projektový týždeň, dosť bavia.

Na rozdiel od neho má Kira zlú náladu, poznať to na nej aj navonok a nesporne sa snaží byť čo najnenápadnejšia. Je to síce čudné, ale práve dnes sa tu pre ňu črtá akási šanca. V posledných dňoch si totiž doma naozaj skúšala Emíliin text. Kým ja som spočiatku pokladal Tomov návrh za vtip (veď to napokon naozaj aj vtip bol), Kira to vzala vážne. Povedal by som, že na kocúrovi v čižmách jej naozaj záleží. Pritom ešte aj hrala na klavíri a spievala pesničky, ktoré si v hre nôtil kocúr, prominentná postava. A nevyznievalo to zle. Pravda, na ľudské pomery.

Obtieram sa Kire o nohy a pokúšam sa ju tým povzbudiť. Nefunguje to. Smutná Kira sa opiera o stôl, na ktorý Pauli vyložila kopu svojich návrhov, a nereaguje na mňa. Čo je s ňou? Azda by som jej mal pripomenúť, že ako jej najlepší priateľ som tu teraz pri nej a že si nemusí robiť nijaké starosti. Krátko predtým, ako sme spolu podstúpili naše posledné dobrodružstvo – spätnú zámenu našich tiel, dohodli sme sa na tajných znameniach, ktorými si v budúcnosti navzájom budeme pripomínať naše priateľstvo. Pre prípad, že by to raz bolo treba. A mne sa vidí, že tá chvíľa nastala teraz. Rozbehnem sa teda, vyskočím na stôl a z neho potom na Kirino plece.

Strhne sa. „Hej, Winston, čo to má byť?“ Pokúša sa striasť ma zo seba. To teda nie – mňa sa teraz len tak ľahko nezbavíš! Zadrapím sa do jej trička, priložím si svoju hlávku k jej a narýchlo olížem jej pravé ucho. Kira následne dodrží dohodnutý postup: zdvihne ruky, zloží si ma z pleca a vezme ma do náručia.

„Máš pravdu, Winston: Navždy najlepší priatelia. Som rada, že si mi to pripomenul práve teraz. Všimol si si, že sa momentálne necítim najlepšie?“

Začnem priasť.

Kira si povzdychne. „Ja ti vlastne ani neviem, čím to je. Fakticky sa teraz v novej škole cítim skvele. V Tomovi a Pauli som si našla dvoch vskutku dobrých priateľov. A tá krava Leona už do mňa zväčša nezapára. Ale aj tak… Niekedy mám pocit, že by som radšej bola vo svojej starej škole. Tam o mne každý vedel, že naozaj viem spievať, a o hlavnú úlohu by som sa tam nebola musela nijako zvlášť uchádzať. Určite by mi ju boli ponúkli. Lenže tu – neuviedla som sa správne.“

Mňau! Najradšej by som jej teraz povedal: Musia sa teda ľudia o tebe nejako dozvedieť. No na to im musíš dať príležitosť. A k tomu nedôjde, keď budeš trčať tu pri stole a nariekať. Nože choď za pani Heinsonovou a povedz jej, že ak sa Emília neobjaví, zaskočíš za ňu!

Kira však už nevie čítať moje myšlienky, a preto jej moja rada znie ako vŕŕŕ, vŕŕŕ, vŕŕŕ, mňau, miau. Dočerta!

„Vieš, ja sa, samozrejme, teším spolu s Pauli, že sa jej tak darí v tej kostymérskej práci. Ale ja sama si tu teraz pripadám úplne nadbytočná. Ani len skúšať si nemám čo, lebo na kostýmoch pre zbor sa ešte nerobí. A nemôžem ani utekať rovno za nič netušiacim Fernandezom a povedať mu, že som si doma tajne nacvičila úlohu kocúra v čižmách. Pokladal by ma za celkom šibnutú. A tí ostatní by zasa vo mne videli karieristku. Aj Toma by prekvapilo, keby sa dozvedel, že som sa celkom vážne chopila jeho trafeného nápadu, mysleného iba zo žartu. To veru nemôžem pred nikým ani len spomenúť.“

Ale Kira, ty práve to teraz musíš urobiť! Vystriem sa dohora, aby som jej mohol hľadieť do tváre. Čo ak bude vedieť niečo vyčítať z mojich očí?

Kira si ma naozaj o čosi viac pritúli. „Je fajn, že ma tak chápeš. Ty vieš aj to, ako sa cítim, však? Veď ani ty to nemáš medzi dvorovými mačkami na ružiach ustlané. Ale máš predsa len možnosť sem-tam sa schúliť na našej peknej pohovke a odpútať sa od zlého sveta tam vonku. Však? A to isté urobím aj ja. Myslím, že sa teraz potichu presuniem do bufetu a dám si rožok. Tu aj tak nebudem nikomu chýbať.“

Vŕŕŕ, z toho by si jeden kocúr až šklbal hmatové fúziky! Prečo ma toto decko nechápe? Čo mám tak asi urobiť, aby sa dovtípila, o čo mi ide? Vari jej to mám zaspievať! Nie, to je vylúčené, spievať neviem.

„Poď, Winston. Zdúchneme.“ Kira stojí pri dverách a chystá sa odísť. Dobre teda. Asi jej to predsa len budem musieť zaspievať.

„Mňauňauuu! Miauuu! Mňaumiauuu! Mňaaaau!“ Nuž, zrejme to neznie tak, ako keď sa v telke hľadá superstar, ale ja si už takto to svoje presadím.

„Winston!“ vykríkne vyľakaná Kira. „Čo je s tebou? Bolí ťa niečo?“ Opatrne ma položí na dosku a nežne ma hladká po chrbte. „Ty moje chúďa! Mňaukal si tak hrozne!“

Hrozne? To je bezočivosť! Jednoznačne to bol spev a ani nie oveľa horší ako to ich ľudské zavýjanie. Urazene sa otočím Kire chrbtom. Nech si len pekne uvedomí, aká bola netaktná.

Práve sa chystám zoskočiť dolu, no Kira ma zrazu len zadrží. „Hej, zostaň! Čo je to s tebou? Naozaj ťa nič nebolí? Alebo mi chceš niečo povedať?“

Dobre teda. Ideme na to odznova. No ak ma ani tentoraz nepochopí, balím to tu. Nebudem tu predsa zo seba robiť hlupáka!

„Mňauňauuuumiauuumňaumiauuumňaaau,“ spustím a zisťujem, že táto melódia mi celkom vyšla. Opatrne pridám ešte jedno dvojité miauuuu mňaaaau.

Kira vypleští oči. „Povedz, to sa teraz pokúšaš spievať?“

Čo tým chce povedať? Toto nebolo nijaké pokúšanie! Ja spievam!

Teraz sa Kira rozosmeje. Zrejme konečne pochopila.

„Preboha, Winston! Ty vari chceš, aby som spievala? Chceš, aby som teraz išla za pani Heinsonovou a pánom Fernandezom a predviedla im, ako spievam?“

Vŕŕŕ, vŕŕŕ, VŔŔŔ! Sto bodov!

Kira jemne pokrúti hlavou. „Takže to teda chceš. Hm. Ale už som ti predsa vysvetlila, prečo to nepokladám za dobrý nápad. Neviem… A myslím, že…“

PŔŔŔ! Prečo na mňa Kira nedá? Som si celkom istý, že toto je pre ňu skvelá príležitosť. Raz predsa musí nabrať odvahu a raz musí – to na prirovnanie – skočiť do kontajnera. Aj napriek tomu, že nik nevie, čo sa od nej vôbec očakáva.

Zaujmem náležitú polohu a mnohoznačne hľadím na Kiru.

Kira si povzdychne. „No dobre. Keďže Emília tu nie je, kým tí druhí skončia so skúšaním kostýmov, poviem pani Heinsonovej, že by som mohla zaskočiť!

Dobré dievča a správne decko!

Pán Fernandez tľapne dlaňami. „Deti, poďte teraz všetky na javisko! Práve sme sa dovolali k Emíliiným rodičom. Presnejšie: telefonoval s nimi pán Salemke, náš klavirista.“

Mladý štíhly muž, ktorý sa zatiaľ len opiera o klavír, sa rozkašle a potom vystúpi pred ostatných. „Áno, Emília je naozaj chorá a dnes nepríde. Škoda, včera jej to skvele išlo a nacvičili sme niekoľko piesní.“

Aha! To je zrejme ten učiteľ klavíra, ktorý sa tu už spomínal. Jasné, napadlo mi opäť, v posledných dňoch tu býval častejšie. Sprevádzal na klavíri zbor a jednotlivcov, keď s nimi pani Heinsonová precvičovala jednotlivé piesne predstavenia.

Fernandez sa na deti smutne zahľadí a povzdychne si. „Nuž čo, smola. Pustíme sa teda do čítačky. A ja vám odtiaľto zdola budem jednotlivé úlohy predčítavať. Spievať, pravdaže, nebudem. To je nateraz síce značné obmedzenie, ale inú možnosť nemáme. Zaujmite teraz, prosím, svoje miesta. Leona, ty poď ku mne. Je dôležité, aby réžia mala všetko pod kontrolou.“

Všetkým je zrejmé, kde kto má byť – na javisku alebo v pozadí. Pauli si ešte poznamenáva zopár drobností ku kostýmovým návrhom. Medzičasom sa tu opäť objaví aj Tom a poberá sa k technickému pultu, od ktorého obsluhuje osvetlenie. Jedine Kira sa stále nehýbe z miesta. Šuchnem sa popri jej nohách a zľahka jej pazúrmi prejdem cez ľavú nohavicu.

„Á, Winston. V poriadku, urobím to.“

Teraz Kira váhavo zdvíha ruku. Fernandez si ju všimne a priateľsky jej pokynie. „Áno, čo, prosím?“

„Mohla by som nateraz zastúpiť Emíliu. Ja… ach… no, tiež som si tú úlohu trochu študovala.“

Prekvapený Fernandez nadvihne obočie. „Naozaj?“

Zdá sa, že Kiru zalieva horúčava, zároveň z nej však vyžaruje aj nadšenie.

„Áno,“ kokce, „ja som pôvodne tiež mala o tú úlohu záujem, nuž som si ju potom sama trochu precvičovala.“ Spontánne sa vo mne ozve zlé svedomie. Kire je celá tá vec zrejme dosť nepríjemná – a ja hlupák som ju k tomuto kroku dokopal!

Leona sa rozchichoce. „Ty si si nacvičovala Emíliinu úlohu? Nie je ti to trápne? To sa vari tak nudíš? Jasne som ti predsa povedala, že ty tú rolu nedostaneš.“ Aj niekoľko iných deciek sa rozosmeje.

Preklínam sám seba za ten prihlúply nápad. Nemal som sa miešať do ľudských záležitostí. A v budúcnosti sa už ničoho takého nedopustím.

„Nechápem celkom, čo vás teraz tak rozveselilo,“ obracia sa Fernandez na decká. Pri nácviku veľkých inscenácií sú alternácie celkom bežné.

„Alternácie?“ opakujú deti po ňom.

„Áno, alternácie. Druhé obsadenie. Správne muzikály sú zväčša veľmi nákladné a drahé. Nemožno pripustiť, aby sa predstavenie muselo odvolať pre chorobu hlavného predstaviteľa. Preto sa presadil alternatívny nácvik aj alternatívne obsadzovanie úloh. Začínali tak mnohí známi herci aj speváci. Napríklad taká Shirley MacLainová. Je to slávna americká herečka, ktorá dokonca získala Oscara. Rozhodne však za začiatok svojej kariéry vďačí tomu, že bola pripravená zaskočiť za inú známu herečku – a pri tejto príležitosti ju objavili. Nuž teda, Kira MacLainová, hor sa na scénu!“

Leona vrhne na Kiru zlostný pohľad, ale nepovie už nič. Pán Salemke si zasadne za klavír a nastaví takty prvej piesne Kocúra v čižmách. Kira sa sprvu okúňa, potom to však spustí. Znie to, ako keby nikdy v živote nerobila nič iné. Hlas má jasný a plný a mňa odrazu pri ľudskom speve ani len uši nebolia. Akoby zázrakom sa chladná atmosféra školskej auly mení na naozajstné divadlo.

Kútikom oka sledujem nadšenie detí. Dve dievčatá hneď vedľa mňa si spoja hlavy a jedna druhej šepká:

„Fíha, tá ale úžasne spieva!“

Druhé dievča prikývne. „Áno, asi by sme sa mali tešiť a želať si, aby Emília bola chorá dlhšie.“

Pekné to síce nie je, ale tie dievčatá majú úplnú pravdu. Mne rozhodne Emília nechýba. Teraz by odtiaľto mala ešte zmiznúť odporná Leona. Potom by som sa réžie ujal ja. Vyplašiť ľudí, to veru ja ako kocúr naozaj dokážem.

Svrbí ma špička chvosta.
A to je neomylné
znamenie.

Zvonka vyzerá tento dom pomerne pôsobivo.

Vchodové dvere sú pod veľkým oblúkom a vľavo i vpravo vyúsťujú do dvoch stĺpov. Hlavice stĺpov sú skrášlené zlatisto sa ligotajúcimi úponmi a kvetmi. Okrem dverového oblúka je tu ešte ďalší oblúk – okenný. Cez toto okno je určite veľmi pekný výhľad na všetko, čo sa deje pred domom.

Tento dom vyzerá celkom ináč ako ten, kde býva Werner, ktorý je celkovo väčší a má viac izbieb. Dom, pri ktorom teraz stojíme, je izolovaný od okolitej zástavby, o čosi menší ako ten náš, tiež veľký, a iste v ňom býva len jedna rodina. Rozhodne na prvý pohľad vidím iba jediný štít. Inými slovami: Tom, Pauli, Kira a ja stojíme teraz pred naozajstnou vilou. Vyzerá to tu pekne. Tu teda býva Emília s rodičmi. V televízii patria takéto domy vždy OZAJSTNÝM boháčom. Pauli poštuchne Toma. „No, do toho! Alebo si netrúfaš?“

„Hlúposť, trúfam si. Myslíš, že mi takáto stavebná škatuľa naženie strach?“

Pauli pokrčí plecami. „Môžbyť.“

Tom sa zasmeje a pokrúti hlavou. „Nie, taký dom, kde by som si ja netrúfal zazvoniť, musia ešte len postaviť.“

„No, dobre, pán Supercool. Potom teda ja a Kira môžeme odísť a ty môžeš ísť odovzdať ten kostým aj sám. Poď, Kira,“ povie Pauli a potiahne priateľku za rukáv.

„Stáť!“ zastaví ich Tom. „Išli ste sem so mnou preto, lebo práve vy ste mi riadne zavarili v tej záležitosti triednych tandemov. Inak by sem totiž musela ten kostým i zmenený text priniesť Emílii práve Kira.“

V tom má Tom zrejme pravdu. A preto keď pani Heinsonová poverila Toma ako Emíliinho tandemového parťáka, aby chorej odniesol veci, dievčatá sa k nemu hneď dobrovoľne pripojili. Myslím, že Tom dúfal, že sa tejto úlohy chopí Leona, ale prerátal sa, lebo tá odporná krava bola objednaná k čeľustnému ortopédovi. Nuž, smola.

Tom natiahne ruku a zazvoní. Krátko nato sa pohne záclona za oblúkovým oknom a moje kocúrie superuši začujú kroky. Dvere sa pomaly otvárajú. V pootvorenej štrbine dverí sa mihne bledá tvár ženy.

„Kto je tam?“ Ženin hlas je neistý a chvejivý, akoby bola práve plakala. Zvláštne, čo sa tu deje?

„Dobrý deň, sme Emíliini spolužiaci. Ste pani Stettenová?“ Žena nemo prikývne. Aha, to je teda Emíliina matka.

„Dobrý deň. Som Tom Lauterbach a tieto dievčatá sú Kira Kovalenková a Paula Seifertová. Priniesli sme Emílii zopár vecí z divadelnej skúšky, na ktorej dnes chýbala.“

Pani Stettenová chvíľu váha a potom otvorí dvere.

„Ďakujem, je to od vás milé. Nech sa páči, môžete jej tie veci položiť na komodu.“ Pred nami sa otvorí veľká svetlá predsieň. Nuž, je to je skôr vstupná hala než predsieň. Má nesmierne vysoký strop a mnoho dverí. Na jednej strane je výklenok, kde stojí socha – kamenná postava ženy nesúcej na pleci kôš alebo akúsi zvláštnu vázu. Mňau – kam sme sa to vlastne dostali?

„Ehm, zopár vecí by sme mali Emílii vysvetliť osobne,“ zamieša sa Kira. „Týká sa to zmien v texte. Mohli by sme na chvíľu ísť k nej?“

Pani Stettenovou trhne, akoby ju niekto udrel. Potom rázne pokrúti hlavou. „Ach, to nie! To vôbec nie je možné. Vylúčené! Nemôžete ísť k nej. Je… ach, veľmi… veľmi chorá!“

Deti vytreštia oči.

„Ach, prepáčte,“ kokce Pauli, „to sme nevedeli.“

Tom prejde k bielizníku a položí naň predlohu kostýmu a rukopis. Následne sa obráti k pani Stettenovej. „Mrzí ma, že sme rušili. Želáme Emílii skoré uzdravenie. Prosím, pozdravte ju od nás.“

Pani Stettenová po Tomových slovách zalapá po vzduchu, akoby bola zadržiavala slzy. Čudné, nanajvýš čudné.

Cítim, ako ma začína svrbieť špička chvosta. To je neklamný znak toho, že tu dačo nesedí. A môj chvost sa nikdy nemýli. Tu niekde to celé dáko škrípe. O čo však asi môže ísť?

Pani Stettenová opäť nasucho preglgne a potom sa jej vráti reč. „Nuž, vďaka za tie veci, deti. Myslím, že už sem nemusíte chodiť. Keď na tom bude Emília lepšie, zavoláme.“ S týmito slovami nás odprevadí k dverám, ktoré potom za nami hneď zavrie.

„Hm, bolo to trochu divné. Nie?“ Tom to teda vníma rovnako ako ja. A opäť stojíme na ulici pred domom. Deti ešte chvíľu bezradne hľadia na domové dvere.

Kira prikývne. „Nuž, musí to byť nejaká veľmi ťažká choroba, keď nás k nej nemohli ani len pustiť. Čudné, však? Veď ten jej učiteľ klavíra konštatoval, že včera ešte bola celkom fit.“

Pauli pokrčí plecami. „No je mi to vlastne jedno. Osobne by som si nijako nezakladala na nejakom utešovaní Emílie pri posteli. Keď na ňu niečo doľahlo, musí sa s tým dáko popasovať sama.“ Potom sa uškrnie. „Alebo mamička nejako pomôže svojej dcéruške.“

„Nuž, len či náhodou nejde o nejakú priveľkú pomoc… Pani Stettenová bola predsa úplne mimo. Ktohovie, či býva taká roztržitá stále…“ Tom sa poškrabká na hlave.

„Neviem. Ale moju mamu by tiež dosť vykoľajilo, keby som bola veľmi chorá,“ dopĺňa Tomovo uvažovanie Kira.

„Áno, ale keď je Emília až tak hrozne chorá, že ju ani len navštíviť nemôžeme, nebolo by lepšie, keby išla do nemocnice?“ poznamená Pauli. „Možno nie je vôbec chorá, len simuluje. A jej mama má strach, že by to vyšlo najavo, ak by sme ju videli. Tým by si mohla proti sebe poštvať pani Heinsonovú a vyslúžiť si aj riaditeľské pokarhanie. Podľa mňa nemôže tvrdo pracovať na role a pritom zanedbávať skúšky!“ Pauli má čistú pravdu. V tom je asi pes zakopaný a bolo by celkom pochopiteľné, keby sa nám to Emíliina mama pokúšala zatajiť.

„Nuž čo, takto nič nevypátrame,“ usúdi Tom. „Ale čo, my sme jej mali iba priniesť úlohy, nedostali sme príkaz na nijakú kontrolu.“ Uškrnie sa. „Veď až také dôležité to zasa nie je. Či už je Emília chorá naozaj, ALEBO len simuluje, je to jedno. Keď tu raz nie je, tak tu nie je. A kým tu nie je, kocúrom v čižmách je Kira. Mimochodom, bol to dobrý nápad zmeniť môj žart na skutočnosť. Však, Kira?“

Kira rozpačito hľadí do zeme. „To si naozaj myslíš?“

„No, rozhodne! Bol to špičkový výkon! Musel som si vyslovene dávať pozor, aby som svetlo reflektora nesústreďoval výlučne na teba, lebo ty si bola trieda. A pri čítačke som sa nechal uniesť. A nielen ja. Mala by si vidieť Fernandeza a Heinsonovú! Keď si spievala tú prvú pieseň, sledovali ťa priam s otvorenými ústami.“

„Presne tak!“ potvrdzuje jeho slová Pauli. „Bola si absolútne skvelá, priam svetová, bola som na teba doslova hrdá. A myslím, že Leona bola riadne naštvaná, keď si predviedla taký dokonalý výstup,“ chichoce sa. „To veru nebolo nič pre našu Leonu – vo svetle reflektorov bol niekto iný, nie ona ani jej vychytené kamarátky. Teda: bola si perfektná, Kira!“

„Ďakujem vám obom. Mám z toho obrovskú radosť. Len sa bojím, že sa nakoniec pred vami strápnim.“

Tom a Pauli rázne krútia hlavou.

„Nie, to rozhodne nie!“ zvolá Tom nahlas. „Pre mňa za mňa, nech si Emília maródi, koľko chce.“

Kira zosmutnie. „To od teba nie je pekné. Teším sa, že teraz môžem nacvičovať. To však neznamená, že budem Emílii želať niečo zlé!“

„Ach, len ju nechaj, nech si trochu pomaródi,“ poznamená neúčastne Pauli. „Teraz je víkend, no a v pondelok a utorok sa ešte bude musieť šetriť. A keby mala nejakú vírusovú chrípku či dačo na ten spôsob, to by musela určite ležať ešte dlhšie pre nádchu. Keď to ďalej pôjde aj bez nej, nuž, bude to jej smola.“

„Nie, to je pritvrdé,“ oponuje Kira. „Keď Emília vyzdravie, ja budem opäť spievať v zbore. Fernandez a Heinsonová už predsa vedia, čo dokážem. Moja šanca ešte len príde. Musím byť trpezlivá.“

Áno, som celkom na Kirinej strane. Má vyzreté názory a je rozumná. Ale pokiaľ ide o hnusnú Emíliu – tá nech si ide hoci aj do kelu.

V tej chvíli ma opäť zasvrbí chvost. Sardinkáňoš! To s tým kelom odvolávam. Nemusí až do kelu, len tu nech teraz nezavadzia.

S babuškou nie je nijaká
zábava. S dobrodružnými
mačkami z dvora
však áno.

Viete, čo mám na víkendoch najradšej? Je to celkom jednoduché: keď mám ako domáce zviera šťastie, môžem zažiť to, že pánkovia aj paničky sa z mysliacich bytostí menia na žijúce bytosti. Ako kocúr mám z toho iba úžitok. Neznášam totiž, keď ľudia okolo mňa majú vo všedné dni všetko prísne rozplánované. Neexistujú ani päťminútovky na nezáväzné natiahnutie sa na pohovke či na bezstarostný pohľad z okna. Namiesto toho len termíny, termíny, termíny! Hrozné!

Cez víkend to, našťastie, vyzerá inak. Werner býva celkom uvoľnený, dlho spí a potom trávi dosť času na mojej pohovke. No dobre, na svojej pohovke. S novinami a šálkou kávy, ktorú si v pravidelných intervaloch dolieva. Často sa rozvalím vedľa neho, trochu si pri ňom zdriemnem alebo ho sledujem pri čítaní. Na tom všetkom je najkrajšia tá celková nezáväznosť: konečne možno robiť aj niečo, čo nedáva nijaký zmysel. Jednoducho, niečo len tak pre zábavu. Nádhera!

Preto som rád, že sa dnes konečne začína víkend. Ležím si vo svojom košíku v predsieni a pôžitkársky sa otáčam okolo svojej osi. Kým v posledných dňoch som pre projektový týždeň musel nevoľky skoro vstávať, teraz si môžem konečne opäť dlhšie pospať. Vŕŕŕ, páči sa mi, keď svitá, ale ja môžem ešte driemať… BLINK, niekto zažal v predsieni svetlo. NEPRÍJEMNÉ! Hej, čo to má byť?

„No, Winston, nože vyskoč z pelecha von!“ Predo mnou stojí Anna a hľadí na mňa s rozhodným výrazom. Bŕŕŕ, ten pohľad poznámw a nemám ho rád. Znamená totiž, že teraz ju nič a nik nemôže odradiť od toho, čo si práve zaumienila. A vôbec už nie taký drobný kocúr, ako som ja. Lomcuje mojím kotercom, v ktorom predstieram totálnu nemohúcnosť.

„Winston, musím tu vysávať. Takže šup odtiaľto, tvoj koterec mi zavadzia. Presne o štyri hodiny príde na hlavnú stanicu babuška a tu sa to potom bude musieť všetko doslova jagať. Aj jedlo musí byť pripravené. Babuška tu musí nájsť všetko tip-top, je totiž veľmi prísna.“

Babu kto? Nepoznám. Ešte stále sa nehýbem. Nech si ma Anna prenesie, ak si myslí, že je to nevyhnutné. Ja veru cez víkend rozhodne nemienim ani pohnúť labkami. Musím sa predsa zotaviť z toho skúškového stresu. Tak veru!

Anna ráznym hmatom schytí celý môj koterec aj s jeho kompletným obsahom. Hej, nie takto drasticky!, mňaukám nahlas.

„Už toľko nevylihuj, Winston! Veď je sedem, to už môže vstávať aj taký rozmaznanec ako ty.“ A hneď ma prenáša do kuchyne, kde ma dosť necitlivo zloží. Au! Nie som rozmaznaný. Len požadujem ohľaduplné zaobchádzanie a neznášam zháňanie z postele v čase nočného pokoja. Skrátka: Anna ma vyháňa z koterca. Viem však o komsi, kto teraz poskytne útočisko úbohému kocúrovi. Je to niekto, kto, po prvé, takisto rád cez víkend vyspáva, a po druhé, zaručene ma nechá vo svojej posteli, aby som mohol pokračovať vo svojom podriemkavaní…

Úžasné – dvere sú poodchýlené! Potichučky vhupnem do tmavej izby, potichu ňou prebehnem a potom skokom šup tam, kde sa črtajú obrysy postele. Mäkko pristávam – a gól! Kira si v spánku len povzdychne a obráti sa nabok. Na posteli tým vznikne medzera presne takej veľkosti, akú potrebujem. Spokojný sa k nej na paplóne pritúlim. A teraz sladké sníčky, Winston!

ŔŔŔŔŔŔŔŔŔŔŔŔŔŔŔ! Z predsiene preniká ohlušujúci zvuk. Od ľaku takmer spadnem z postele. Opäť Anna s vysávačom. To už nikde nenájdem pokoj? Stiahnem si hlavu hlbšie pod paplón a dúfam, že takto stlmím zvuk. Omyl. Anna zrejme začala vysávať pred Kirinou izbou, a tak je vysávač čoraz hlučnejší. Je to priam zázrak, že Kira sa ešte stále nezobudila; jej nádychy aj výdychy sú pravidelné a pokojné.

To však netrvá dlho, lebo Anna práve otvára Kirine dvere a vzápätí je so sakramentským vysávačom uprostred izby. Mňau! Čo to má byť? Kira sa okamžite prebudí a rozospatá sa dvíha z postele.

„Hej, čo sa to tu deje?“

Anna na chvíľu vypne vysávač. „Vari si zabudla? O jedenástej príde babuška. Ešte musíme dať do poriadku byt a potom mi, prosím, pomôžeš pripraviť na obed peľmene. Šup-šup teda, vstávame, lebo inak to všetko nestihneme!“ Zapne opäť vysávač a ťahá ho z izby. A len vysáva a vysáva ako posadnutá.

Kira zívne a pretrie si oči. „Áno, je to tak. Dnes príde babuška. To hranie v divadle túto rodinnú udalosť tak prehlušilo, že som na babušku takmer zabudla.“ Povzdychne si a spustí nohy z postele. „Poď, Winston. Proti babuške nič nezmôžeme, lepšie teda bude, ak budeme pomáhať dobrovoľne.“

Ale kto alebo čo je vlastne babuška? A čo sú to peľmene? Vysvetlí mi to tu niekto? Kira vhupne do svojich domácich prezúvok a šúchavým krokom opúšťa izbu. Aha. Vysvetlenie však neprichádza ani potom. No, nič to. Napokon, som len kocúr…

Vbehnem do obývačky. Na pohovke som predsa len ako-tak chránený pred Anniným upratovacím ošiaľom. Cestou do obývačky sa takmer potknem o Wernera. Aj jeho zrejme zobudilo vysávanie, pretože tu pobehuje vo svojom pásikavom pyžame, ktoré za normálnych okolností nosí len v spálni.

„Hop! Pozor, Winston! Na to, že je sobota ráno, sa tu toho deje akosi priveľa.“ No, nech mne o tom hovorí! Začnem priasť a šúcham si nohu. Werner sa zasmeje a zdvihne ma do výšky. „No poď, ja teraz idem vybrať zo schránky noviny, postavím vodu na kávu a potom si spolu sadneme na pohovku, lebo inak nás Anna povysáva.“

Výborný nápad! Myslím – ten s pohovkou. Ale kým Werner stihne tento nápad zrealizovať, už je pri ňom Anna a prísne zdvíha ukazovák. „Pán profesor, kým natrasiem a vysajem vankúše pohovky, bolo by lepšie Winstona niekam premiestiť. Napríklad do jeho koterca. A ten som už presťahovala do kuchyne vedľa jeho misky. Moja matka je totiž puntičkárka. Zvieracie chlpy v byte sú čosi, čo priam bytostne neznáša.“

Annina matka? Teda Kirina babka? Čo to má spoločné s touto akciou? Tá predsa nebýva tu, ale kdesi v Omsku. Veď kde inde už? Kira mi už o nej rozprávala. Werner si povzdychne. „Ach, to už naberá rozmery štátnickej návštevy.“

„Mrzí ma to. Ale moja matka je naozaj čosi ako prírodný živel. Je to človek s tým najlepším srdcom, nie však celkom jednoduchý. Keď mi moja sestra Oľga telefonovala, bola trochu zúfalá. U nej je totiž mama už štyri týždne. Jednoducho, musela som Oľge ponúknuť, že teraz pre zmenu môže mama prísť k nám. Bude to len na dva týždne a potom znova odletí do Ruska.“

Werner sa zasmeje. „Nuž – mama. Kapitola sama osebe.“

Ako to myslí? Jeho matka, teda pani Hagedornová, je celkom šarmantná staršia dáma. Z času na čas nás navštívi, veľmi vznešene drží šálku čaju, rozpráva o bridžových partičkách a o tom, aké nevychované sú podľa jej názoru deti Wernerovho brata (čo je, mimochodom, názor, ktorý zdieľam spolu s ňou). Samozrejme, kým je tu, nesmiem sa váľať na pohovke. A len čo pani Hagedornová dopije čaj, Werner ju pekne-krásne zasa odprevadí domov. Veľmi jednoduché. Nikdy sa tu ešte kvôli nej v noci nevysávalo ani sa nič nezmyselne nepremiestňovalo.

Anna sa zhlboka nadýchne. „Ďakujem za pochopenie, pán profesor!“

„Nie je za čo, Anna. Samozrejme, že chceme navašu matku urobiť čo najlepší dojem. A nebude to zasa až také zlé. Obávam sa však, Winston, že ty budeš musieť byť v nasledujúcich dňoch prevažne v kuchyni.“

ČOOO? To nebudem mať prístup na pohovku? To nestačí, že sa stará mama Kovalenková zrejme rozhodla opustiť pokojný Omsk a chce dohliadnuť na poriadok v Hamburgu? Toto ani nemôže byť pravda! Čo značí, že to nebude zasa až také zlé? Veď to je predsa dosť zlé už teraz! K tomu si sem navyše príde ešte tajomná babuška. A obidve tieto návštevy spoločne spôsobia to, že v predvečer ich príchodu sa mi zježia hmatové fúziky. Najlepšie by bolo niekam zmiznúť. Lenže kam?

Pobehnem do predsiene a váhavo sa zložím na behúň, ktorý Anna práve povysávala. Samozrejme, môj koterec tu už nie je. Kira vychádza z kúpeľne. Je už nahodená, vyčesaná a veselo si popiskuje. Ako môže byť takto skoro ráno taká svieža a dobre naladená? Kľakne si ku mne a poškrabká ma na brade.

„Trochu tŕpnem, aký dojem na teba urobí moja stará mama. Ani ja som babušku dosť dlho nevidela, býva totiž v Rusku. Ale myslím, že je veľmi milá. No aj veľmi prísna. A keď rozpráva po nemecky, zväčša to znie ako povel.“

ACH TAK! Teraz sa čosi pomaly pohlo v mojom mačacom mozgu. Babuška a Kirina stará mama je tá istá osoba. Ešte neviem, či je to dobre. No zákaz váľať sa na pohovke stále platí. A čo sú peľmene, to mi ešte stále nik nepovedal.

„Idem teraz kúpiť rožky. Svoju izbu si môžem upratať aj po raňajkách. Nechceš ísť na nákup so mnou?“

Azda je to dobrý nápad. Tu hore som sa stal nežiaducim. To je ale drzosť! Takto sa ku mne správajú v mojom vlastnom byte!

Vonku mi zíde na um, že veď ja predsa nemusím cupitať s Kirou až do pekárne. Radšej teraz navštívim svojich nových priateľov. Zatiaľ čo sa Kira rúti dolu ulicou, ja zabočím na náš dvor.

„Aha, je tu náš štvrtý maškrtiar! Ahoj, Winston,“ zdraví ma hneď priateľsky Drsniak. „Dobre, že prichádzaš. Mám totiž istý plán.“

Pobehnem k Drsniakovi na kontajnerový prístrešok a ľahnem si vedľa neho. „Ahoj, Drsniak. A čo za plán to máš?“

„Nuž, aj Odeta už počula príbeh o troch maškrtiaroch.“ Súhlasne zamňaukám. Veď Odeta je veľmi vzdelaná mačacia dáma. „Zhruba si pamätala obsah toho príbehu a aj nám ho porozprávala.“

„Aha.“ Viac mi k tomu nenapadá. Načo to vlastne Drsniak teraz vyťahuje?

„A teraz dávaj pozor. Je to naozajstná dobrodružná historka. Tí mladíci totiž zachraňovali česť kráľovnej a museli kvôli tomu podstúpiť rozličné nebezpečenstvá. Také ako vycestovať do Anglicka a vlúpať sa do cudzieho domu. Celkom presne neviem, kde je Anglicko. No neznie to vzrušujúco?“

Ja síce viem, kde približne je Anglicko (veď som vtedy vďaka výmene tela s Kirou strávil nejaký ten čas aj na hodine angličtiny), ale čo už na tom môže byť vzrušujúce, to mi doposiaľ nevysvetlil nikto. Určite mi túto vzdelanostnú medzeru teraz doplní Drsniak.

„Preboha, Winston, nože sa nad tým zamysli – čo za život to tu už žijeme? Povaľujeme sa a žerieme. Úplná nuda. Lenže teraz sme štyria maškrtiari a svojím spôsobom sme predurčení na to, aby sme zažívali dobrodružstvá. Také správne dobrodružstvá. Mali by sme si vyhliadnuť dobrodružstvo, do ktorého sa vrhneme. Podľa možnosti v záujme odhalenia nejakého tajomstva. To sme dlžní nášmu novému menu!“

„Hm.“ Hlbšie to rozvíjať nemienim. Pretože darmo by som Drsniakovi rozprával o svojom naozajstnom dobrodružstve, ešte stále pomerne nedávnom, ktoré sa skončilo tým, že som sa vrátil do svojho kocúrieho tela a opätovne som zaľahol doma na svoju pohovku. Drsniak by mi to aj tak nakoniec neveril.

„Keď ja ti, Drsniak, neviem,“ ozve sa v tej chvíli zboku, odkiaľ práve prichádza Karamel s Odetou.

„Prečo, Karamel?“ Čo sa ti na mojom nápade nepáči?“

„Ja pokladám svoj pád do odpadkového kontajnera za dostatočné dobrodružstvo. Rozhodne sa mi viac takých dobrodružstiev nežiada.“

Keďže aj moja potreba dobrodružstiev je už naplnená, chystám sa dať Karamelovi za pravdu. Vtom však zbadám zvláštny jas v Odetiných očiach. Nie, to nie je jas, to je svetielko či žiara vychádzajúca priamo z Odetinho vnútra. Okamžite je mi jasné: táto mačacia dáma má rada dobrodružstvá. Odkašlem si.

„Nuž, Drsniak, ja to vnímam tak ako ty. Náš život je príliš nudný. Súrne potrebujeme zažiť nejaké dobrodružstvo. Veď nakoniec – sme štyria maškrtiari.“

„Ty si trieda, kamoš,“ teší sa Drsniak. Toto je ten správny postoj!“ Odeta nevraví nič, ale zdá sa, že žiara v jej očiach zosilnela, pohadzuje si chvostom z jednej strany na druhú a potom mi venuje obdivný pohľad, pre ktorý stojí za to podstúpiť aj to najnebezpečnejšie dobrodružstvo na svete.

„Dobre teda,“ vyhlási Drsniak. Odteraz bude každý z nás striehnuť, kde by sa mohlo črtať nejaké vzrušujúce dobrodružstvo alebo dáka tajuplná záhada.“

Karamel si povzdychne. „No dobre, keď myslíte…“

„Áno, myslíme!“ Drsniakov hlas znie tak odhodlane, ako už len môže znieť mňaukanie tučného tigrovaného kocúra. A ja len tŕpnem, kde by sa tak asi chcel hneď teraz dostať k nejakému dobrodružstvu či záhade.

A vtedy mi niečo napadne. Záhada! Fajn, azda nie je bohvieako veľká, ale je to to prvé, čo mi narýchlo schádza na um. Na to, aby sme odštartovali našu cestu dobrodružných maškrtiarov to určite stačí…

Zavše sa malá záhada
môže zmeniť na obrovskú.

Keď niekto nemôže voľne prejsť veľkými vstupnými dverami, nie je preňho jednoduché dostať sa ani do vily. A najmä ak má značnú nadváhu – ako Drsniak – a ak už dlhší čas nemusí loviť myši, lebo sa kŕmi domácou stravou, čo mu nosia Anna a Kira. Karamel, Odeta a ja už sedíme na brečtanom obrastenom múriku okolo záhrady domu a povzbudzujeme Drsniaka, ktorý sa tak zaťal, že na to, aby sa aj on dostal hore, bude asi treba žeriav.

„Preboha, Drsniak, veď je to celkom ľahké: vyšplhaj sa na strom a potom posledný meter doskoč!“ Snažím sa vložiť do svojho hlasu toľko dôveryhodnosti, koľko sa len dá, ale nie je to také jednoduché. Drsniak sa pri poslednom rozbehu celkom vzdal a okrem toho ho práve predbehli dve veveričky, ktoré sa medzičasom obďaleč posadili a malátne sa chichocú. Dočerta! Takto to veru nepôjde.

„Ja ti, Winston, tiež neviem, čím to je – predtým som s týmito vecami nemával nijaké problémy. Ale teraz…“ Na Drsniakovom hlase poznať, že je poklesnutý, a ja zvažujem, či by nebolo lepšie od celej tejto akcie odskočiť. Aj tak to bol jednak dosť hlúpy nápad, a jednak celá záhada, ktorá sa ukrýva za týmto múrom, nie je nijako extra vzrušujúca. Veď koho by už úprimne zaujímalo to, či je Emília naozaj chorá, alebo len blicuje?! No až sem k Emíliinmu domu som dovliekol Drsniaka, Odetu a Karamela preto, aby sme o Emílii práve toto odhalili.

„Dobre, zabudnime teda na túto záležitosť a vráťme sa domov,“ navrhujem bez okolkov.

„Toto je dnes tvoj prvý dobrý nápad.“

Dobre, od Karamela ma tento komentár ani veľmi neprekvapuje. Ale čo na to Odeta? Úprimne povedané, jej mienka je pre mňa najdôležitejšia.

Zdá sa, že Odeta chvíľku rozmýšľa. Potom skloní hlavu. „Nie. Nemali by sme sa vzdávať pri prvom malom probléme. Keď sa Drsniak nedostane hore na múr, môže tu predsa vyčkať, kým sa sem vrátime. Aj tak asi nebude od veci, ak bude niekto vonku hliadkovať. Keby sa tam vnútri niečo zomlelo, bude môcť zohnať pomoc.“

„Keby sa tam vnútri niečo zomlelo?“ opakuje po nej nervózne Karamel.

No, teraz už stačí jediné demotivujúce slovko, a zo štyroch dobrodruhov zostaneme len dvaja – ja a ona.Winston a Odeta. Inak je to celkom pekná predstava.

„Tak veru,“ vravím, „to sa nikdy nedá vedieť. Možno majú psa alebo alarmové zariadenie či čojaviemčo. Žiadne dobrodružstvo ani žiadny výlet nemôžu byť bez nebezpečenstva.“

Karamel nasucho preglgne. „A čo myslíte, nebolo by lepšie, keby som tu tiež zostal? Keby sa tam vnútri dačo stalo, dali by ste mi znamenie. A ja by som potom dal znamenie Drsniakovi, ktorý by zohnal pomoc.“

Ha-ha-ha! Asi som Karamelovi naozaj nahnal strach. „Jasné, zostať tu, to je zaiste dobrý nápad,“ vravím mu najvážnejšie, ako sa len dá, hoci je mi nesmierne do smiechu. Uvedomujem si: celé naše predsavzatie spočíva v tom, že potajomky vkĺzneme do normálneho domu a overíme si, či ich decko leží v posteli, alebo sa dakde fláka. Svojim spolumaškrtiarom som to však vylíčil ako čosi napínavé, aby vôbec mali chuť do toho ísť. V skutočnosti som im vravel čosi o „dieťati v nebezpečenstve“ a o akomsi vymyslenom predpoklade, že Emília mohla byť vtiahnutá do niečoho zlého, čo sa nikto nesmie dozvedieť.

Odeta pohodí chvostom na jednu a na druhú stranu. „Karamel, teraz by si nemal byť až taký bojko.“

„Nie, ja sa nebojím. No uvedomil som si, že by som radšej mal iným kryť chrbát. Presne tak, ako povedal Winston.“

„Ako myslíš. Potom teda zostaň na múre. Ja sa radšej vrhnem do dobrodružstva. Poď, Winston!“ Odeta elegantným pohybom skočí do záhrady. Ja ju bez váhania nasledujem. Toto je ale nádherný deň! Som tu s Odetou a sme na stope záhade.

V záhrade už nemusíme hľadať možnosť, ako sa dostať do domu – dvere na terasu sú otvorené. Opatrne sa cez ne prešuchneme – naša obozretnosť je však skôr zbytočná, lebo okrem nás dvoch tu nie je nik.

„Poznáš dom zvnútra?“ vyzvedá Odeta.

„Nie, bol som tu iba s Kirou a jej priateľmi, aj to len vo vstupnej hale. A tu nás pomerne rýchlo odbili. Konkrétne: pomerne rýchlo nás odtiaľto vystrnadila istá žena, odhadujem, že to mohla byť Emíliina matka. Povedala nám, že Emília je chorá a leží. Ale ja som si istý, že nás oklamala.

„Musíme teda prehľadať detskú izbu. Keď tam to dievča leží v posteli, rýchlo sa presunieme inam. Ak tam nik nebude, izbu prehľadáme, dobre?“

„Jasné.“

„A čo ak nenájdeme nikde nič?“

„Potom pouvažujeme o ďalšom postupe. Nazdávam sa, že pri dobrodružnej akcii si nemožno vopred vytýčiť plán, ktorý obsahuje všetky možnosti. Potom by to bola nuda!“

„Hm.“ Odeta reaguje skepticky. „Myslím, že tí skutoční traja maškrtiari boli na svoju misiu pomerne dobre pripravení. Nemyslím, že by boli len tak jednoducho vošli do nejakého domu.“

„Po prvé, neboli to mačky. Museli teda oveľa viac rozmýšľať o tom, čo robiť, aby ich hneď neodhalili.“

„A čo po druhé?“

„Prečo po druhé?“

„Veď pred chvíľou si povedal po prvé.“

Má pravdu. Ale čo by mohlo byť po druhé? „Ach, po druhé, ach… a po druhé, im všetko vychádzalo.“ Nebol to, pravda, nijaký pádny argument, ale ja som bol aj tak presvedčený o tom, že onedlho naďabíme na čulú Emíliu, ktorá jednoducho nemala chuť ísť do školy.“

„Nuž teda, ide sa na to. A čo myslíš, majú psa?“

„Myslím, že nie. Ja som pred chvíľou tými slovami o psovi len chcel Karamela trochu vytočiť.“

Z terasy sa pomaly presúvame do domu a zastavíme sa v presklenej miestnosti. Mňau, také som ešte nevidel – na všetkých stranách samé okná.

„Fíha! Zimná záhrada!“ Zdá sa, že Odeta hneď vedela, kde to vlastne sme. To ma neprekvapuje. Som si istý, že táto mačička má veľmi urodzený pôvod. Určite raz bývala v nejakej takejto vile. Zaženiem nutkavú otázku, čo je to zimná záhrada, napokon som profesorský kocúr a nemôžem dať najavo, že o čomsi nemám ani tušenie.

„Odeta, kde by tak asi mohla byť detská izba? Poznáš domy s deťmi?“

„Tak trochu. Nikdy som síce v nijakom takom dome nebývala, ale bola som na návšteve. Tam sa do detskej izby išlo hore schodmi. Aj v tomto dome musia byť nejaké schody, keď je taký rozľahlý.“

Vytratili sme sa teda von zo zimnej záhrady. Ďalší priestor je jednoznačný – je tam veľmi veľká pohovka, dve veľké kožené kreslá a stolík k sedacej súprave. Obývacia izba. A je to tu aj nebezpečné, lebo na pohovke aj na stoličkách sedia ľudia. Dúfam, že odtiaľto hneď nevyletíme.

Odeta i ja sa pritlačíme celkom k stene, hlboko sa skloníme, takže náš pohyb je skôr plazenie než lezenie. Uvedomujem si silný tlkot svojho srdca. Onedlho na nás ľudia môžu zazrieť, a keby sa teraz otočili, neunikli by sme im.

Lenže tí ľudia sú takí zahĺbení do svojho rozhovoru, že si nás nemôžu všimnúť. Opatrne sa na nich mrknem. Hneď spoznávam Emíliinu matku. Plače. Vedľa nej sedí muž, ktorého som ešte nikdy nevidel, a drží ju okolo pliec. Okrem nich sú tu dvaja cudzí muži, ktorí sedia na stoličkách a dôrazne niečo vykladajú dvojici. Veľmi nezvyklá zostava ľudí! Žena teraz zdvihne hlavu a obhliada sa okolo seba, ako keby bola dačo začula. Rýchlo pobehnem a skrčím sa za Odetou, ktorá je takmer na chodbe. Dúfam, že ma Emíliina matka nezbadala.

Mal som šťastie, nezbadala. Ťažko dýcham a sadám si na rohožku pri vchodových dverách.

„Hej, Winston! Nie si dáky prispatý?“ hreší ma Odeta. „Teraz to bolo len-len. Porozmýšľajme, ako sa čo najľahšie opäť dostať von. Ešte raz prejsť cez obývaciu izbu by nebol dobrý nápad.“

V tej chvíli sa ozve domový zvonec. Do čerta! A my sa tu doslova pretŕčame!

„Rýchlo, poď!“ Odeta prefrnkne k výklenku so sochou a za ňou sa prikrčí. Jedným skokom som pri nej. Srdce mi tak bije, až mám pocit, že to tu všade naokolo musí byť počuť.

Jeden z dvojice mužov na stoličkách prejde na chodbu a otvára dvere. A tam stoja – policajti. Striedavo ma zalieva horúčava a zimnica. Azda sa náš malý výlet zmenil na naozajstné dobrodružstvo.

Muž priateľsky podáva policajtom ruku. „Zdravím vás, kolegovia. No, máme tu ďalší vydieračský list. Môžete ho hneď vziať na prezídium.“

„Čo na to rodičia?“ pýta sa jeden z policajtov.

„Vydierač hodil predtým list do poštovej schránky. Nič si nevšimli.“

Vydierač? List? Prezídium? Nechápem. Teraz mi moje vedomosti získané sledovaním televízie s Wernerom rozhodne nepomáhajú. Poštuchnem Odetu. „Tušíš, o čom je teraz reč?“

„Nie. Ale neznie to dobre. Vydierač je vlastne zločinec. Vyhráža sa ľuďom a núti ich, aby mu dali peniaze. Azda sa viac dozvieme, keď budeme ďalej načúvať. Poď, prešuchneme sa nazad do obývačky.“

„Myslíš? Predpokladám, že lepšie bude menej riskovať.“ Moja hrdinská odvaha akoby sa niekam vyparila.

Odetina, bohužiaľ, nie. „Winston, teraz akoby som počúvala Karamela. Myslela som si, že hľadáme dobrodružstvo. Teraz sa nám tu konečne nejaké črtá, ale ty si hneď celý roztrasený.“ Odetina výčitka ma síce zlostí, ale je vlastne celkom opodstatnená. „Môžeš opäť prebehnúť nazad cez záhradu a sadnúť si k tým dvom zbabelcom. A potom mi môžete pekne v trojici kryť chrbát.“ Juj, to ale sadlo!

„Rozhodne ťa tu nenechám samu. Keď tak veľmi chceš vedieť, čo sa to tu vlastne deje, zostanem s tebou.“

Spolu sa prešuchneme nazad do obývacej izby a ukryjeme sa za stojatú lampu. Muž ide s obidvoma policajtmi k pohovke a berie zo stola papier. Potom nahlas číta:

„Akú cenu má pre Vás Vaša dcérenka? Zvyšujem ju. Výkupné teraz predstavuje 2 milióny eur. A nijakú políciu! To bola moja podmienka, ale neriadili ste sa ňou. Zazrel som tých fízlov. S tým je už koniec! Inak už Vašu Emíliu nikdy neuvidíte. Toto nie je hra!!!“ Potom podáva list tým druhým. „Hm, toto teda niekto myslí vážne.“

Žena si nahlas povzdychne a muži mlčia. Sardinkáňoš! Do čoho som sa to len zamotal? Chcel som predsa len urobiť nejaký dojem na Odetu a stráviť s ňou trochu času. Keby som vedel, že tu pôjde o naozajstný zločin, nebol by som sa do toho miešal.

Odeta ma štuchne do boku. „Cool, Winston! Ty máš ale správny čuch! Emília naozaj nie je chorá, ale ju uniesli. Dobre, že ti napadlo prísť sem ešte raz. Teraz môžeme pomôcť pri záchrane Emílie. Som na teba hrdá!“

Záchodkáňoš! Ako sa teraz z tohto vymotám? A už ma opäť začína svrbieť špička chvosta…

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .