Moja sestra upírka – Upírpecka

Vyšlo aj v tlačenej verzii

Objednať môžete na
www.cooboo.sk

www.albatrosmedia.sk

Sienna Mercerová

Moja sestra upírka – Upírpecka – e-kniha

Copyright © AlbatrosMedia, 2016

Všetky práva sú vyhradené.
Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Kapitola 6

V piatok ráno desať minút pred začiatkom testu z občianskej náuky sa Olívia prezliekala v kabínke na toaletách neďaleko učebne biológie, aby si mohla vymeniť oblečenie so sestrou. Náhlivo si sťahovala Ivine legínsy.

„Videla si Briana Warchucka?“ povedala akoby plechovej deliacej stene.

„Stále je do teba zaľúbený,“ ozval sa Ivin hlas z vedľajšej kabíny.

Olíviino srdce sa rozbúchalo. „Ako vyzerá?“ Celý život čakala na chvíľu, keď opäť uvidí svojho princa Krasoňa!

„Ako ceruzka s vyrážkami,“ sucho odpovedala Ivy.

„Nieeee,“ povedala Olívia a chytila do ruky ružový chlpatý sveter, ktorý jej Ivy prehodila cez stenu. „Býval taký zlatý!“

„Nuž, ešte stále je, ak sa ti páčia chalani, ktorí si gélom lepia vlasy na čelo,“ povedala Ivy, otvorila dvere kabíny a zabuchla ich. „Mala by si si švihnúť. Inak prídeme neskoro na posledný test a ešte stále som ti nepovedala o tom, že sa s otcom nepresťahujeme do Európy.“

„Čo si povedala?“ zalapala po dychu Olívia. Náhlivo otvorila dvere a zbadala sestru s úškrnom na tvári a prekríženými rukami na hrudi.

„Nesťahujeme sa,“ povedala Ivy. „Objavila sa práca snov pre môjho otca a práve tu vo Franklin Grove!“

Olívia pozorne počúvala sestru, ktorá jej vyrozprávala, ako začula rozhovor upírskeho kurátora o ponuke práce v múzeu umenia. Znelo to skvele!

„Naozaj si myslíš, že sa bude uchádzať o to mies-to?“ opýtala sa Olívia.

„Už sa uchádza,“ povedala Ivy a zdvihla obočie. „Včera večer som poslala pánovi Grosvenorovi e-mail zo svojho účtu z počítača tvojich rodičov. Opísala som v ňom svoje kvality: dlhodobú záštitu nad múzeom, aký úžasný člen komunity som, všetky dizajnérske ocenenia, ktoré som dostala. Je to najlepšia práca, ktorú som napísala.“

„Nevedela som, že si dostala dizajnérske ocenenia,“ povedala ohromená Olívia.

„Ten e-mail nebol odo mňa,“ vysvetľovala Ivy. „Bol od Charlesa Vegu. Keďže mám v e-mailovej adrese iba Vega, pán Grosvenor nezistí rozdiel.“

„Sfalšovala si e-mail?“ opýtala sa Olívia.

„Zúfalá situácia si vyžaduje zúfalé činy,“ bránila sa Ivy. „Dokonca aj väzenie je lepšie ako Európa.“

Má pravdu, pomyslela si Olívia. „Občas ti donesiem koláčiky,“ povedala. „A budeme sa rozprávať cez plexisklo po telefóne ako vo filmoch.“

O pár minút vyzerali obe dievčatá ako zvyčajne a utekali po chodbe na test z občianskej výchovy.

„Môžem ťa požiadať o láskavosť?“ opýtala sa Olívia, keď si spomenula na minulý večer s otcom.

„Jasné, čokoľvek,“ povedala Ivy. „Ak nebudem musieť ísť na tréning roztlieskavačiek.“

Olívia stíšila hlas, keď sa predierali davom uponáhľaných žiakov. „Mohli by sme sa vymeniť aj dnes večer?“

„Dva večery po sebe?“ opýtala sa Ivy. „Veď mi koža zružovie!“

Olívia sa usmiala. „Náš otec sa správa pri mne čudne, pretože som človek. Keď však predstieram, že som ty, je uvoľnenejší. Iba vtedy vidím, aký skutočne je. Dnes večer chce zdobiť vianočný stromček.“

Ivy zagúľala očami. „To bude trvať hodiny.“

„Veľa by to pre mňa znamenalo,“ povedala Olívia.

Dievčatá zastali pred triedou. „Jasné,“ súhlasila Ivy. „Stráviť ešte jednu noc vo vašom dome nebude pre mňa taký kôl do srdca. Začínam mať pocit, akoby Audrey Abbottová bola moja mama.“

„Vďaka, Ivy,“ nadšene povedala Olívia. „Je to možno posledná šanca stráviť s ním čas.“

„Nie, ak tomu pomôžem!“ rozhodným hlasom povedala Ivy.

Olíviu potešilo sestrino odhodlanie a nasledovala ju do triedy na test.

Po vyučovaní sa Ivy triasla na schodoch do školy, kde čakala na Olíviinu mamu, aby ju vyzdvihla. Skrčila prsty na nohách v Olíviiných modrých semišových čižmách, aby si ich zohriala. Občas niekto zišiel po schodoch okolo nej a povedal: „Uži si voľno, Olívia.“

„Ahoj,“ odpovedala smutne.

V poslednom čase sa sústredila iba na polročné testy a snahu presvedčiť otca, aby sa nikam nesťahovali, a tak ani nevie, ako sa priblížil posledný deň v škole. Neuvedomila si, že toto sú jej posledné chvíle na základnej škole vo Franklin Grove, až kým sa neposadila na schody.

Čo ak práca v múzeu nevyjde? pomyslela si. Ešte než vyšla von, skontrolovala e-mailovú schránku na počítači v knižnici, ale zatiaľ nijakú odpoveď od pána Grosvenora nedostala.

Ivy pozrela ponad rameno na majestátnu siluetu školy na pozadí sivej poludňajšej oblohy. S otcom sa prisťahovali do Franklin Grove, keď bola ešte bábätko. Nikde inde to nepozná. Nijaká internátna škola v Luxemburgu nenahradí toto miesto, pomyslela si.

V mysli sa jej mihali tváre. Ružová a vždy radostná Olívia na chodbe v deň, keď sa stretli; čertovsky príťažlivý Brendan pri skrinkách, keď ju prvýkrát pozval na rande; Sofia s foťákom na krku, ako sa ženie po chodbe a zvoláva pohotovostné stretnutie na toaletách pri učebni biológie.

O päť dní by mala opustiť takmer všetkých najdôležitejších ľudí v živote: najlepšiu kamarátku, sestru a priateľa. Mala pocit, akoby sa jej už kopal hrob, ktorý ju odtrhne od miesta, kde by chcela stráviť celý svoj život.

Odrazu sa jej do očí tlačili slzy. Neutápaj sa, prikázala si. Ak sa rozplačeš, rozmažeš si mejkap. Okrem toho máš ešte päť dní. Nič nie je stratené!

Olíviina mama sa objavila pri obrubníku. Ivy sa rýchlo pozviechala, schmatla Olíviinu tašku a hopkala po schodoch dole.

Keď Ivy nasadla do auta, vedela, že pani Abbottová je ešte stále v siedmom nebi zo zázračného vplyvu muzikálu na dcéru. Hudba z muzikálu hrala na cédečku v prehrávači auta. „Viem, ako veľmi sa ti to páčilo, tak som ti utekala kúpiť cédečko s hudbou z predstavenia!“

Jej nadšenie bolo nákazlivé a čoskoro obe spievali z plných pľúc. Sofia a Brendan by odpadli, keby videli, ako vyrevúvam piesne z predstavenia! pomyslela si.

Keď dorazili domov, Olíviina mama si to namierila do kuchyne. „S otcom robíme dekupáž,“ povedala. „Zavolám ťa, keď bude večera.“

„Čo je dekupáž?“ odvážila sa opýtať Ivy.

„Veď vieš,“ povedala Audrey. „Sú to koláže na váze alebo nejakej veci a potom ich potrieš lepidlom. Je to tvoja najmenej obľúbená činnosť.“ Audrey sa dala na odchod a Ivy zovrelo srdce.

„Môžem sa pridať?“ opýtala sa nervózne.

Audrey sa usmiala. „Samozrejme! Myslela som si, že ťa to nebaví.“

Ivy pokrčila ramenami, a než si to uvedomila, celá sa pohrúžila do dekorovania vázy s pomocou výstrižkov z časopisu o záhradkárstve. Podarilo sa jej oblepiť spodnú časť svetlozelenou trávou, nad ktorou tancovali lienky do kruhu. Potom sa pustila do skupinky malých žltozlatých iskerníkov.

„Zlatko, to je milé!“ povzbudzovala ju Audrey.

„Vďaka,“ povedala Ivy a opatrne prilepila ďalší kvet. „Dám ju Ol… teda, Ivy na Vianoce,“ opravila sa náhlivo. „Určite sa jej bude páčiť,“ dodala a radostne si prehodila vlasy cez rameno.

Pán Abbott zdvihol pohľad od obradného dreveného stojana na meče, ktorý zdobil výstrižkami Bruca Leeho z rôznych kung-fu filmov. „Skvelý nápad,“ povedal. „Môže si ju zobrať do Európy.“

Ivy to pokazilo radosť a rodičia si vymenili ustarostené pohľady.

„Olívia, vieme, aké je pre teba ťažké, že Ivy odchádza,“ nežne povedala Audrey.

Ivy dlho a mlčky zízala na žltý kvet na prste. „Je to tá najťažšia vec, ktorej som musela v živote čeliť,“ potichu priznala. Potom si sťažka vzdychla a opatrne prilepila kvet na Olíviinu vázu.

Olívia udržiavala rovnováhu v Iviných topánkach s oceľovou špicou na najvyššom schode rebríka. Musela sa naťahovať, aby pripevnila poslednú krvavočervenú ružu k pavučine zo strieborných reťazí, ktoré s otcom omotali okolo vianočného stromčeka tak, ako to bolo v jeho návrhu. Kútikom oka ho sledovala, ako dole pod ňou rozmiestňuje na konároch posledné sviečky.

Stromček zdobili už skoro dve hodiny a Olívia musela uznať, že dokončený stromček bude skutočne dych vyrážajúci. Okrem lesklých pavučín z reťazí ho ozdobili iba svetlými sviečkami a červenými ružami. Bol to dokonalý mix zložitého návrhu a jednoduchého zdobenia.

Olíviu však mrzelo, že za celú dobu takmer neprehovorila s otcom. Iba vtedy keď jej povedal, že nakoniec zavesia strieborné „vianočné hryzance“. Vôbec nevedela, čo sú to vianočné hryzance.

Olívia sa snažila prísť na tému, o ktorej by sa mohli rozprávať. Nemôžu sa baviť o tom, prečo sa pán Vega sťahuje do Európy, alebo o skutočnosti, že je jej otcom. Dokonca aj prílišné nadšenie zo stromčeka nie je vhodné, pretože sa musí správať ako odmeraná gotička, ktorá je ešte stále nahnevaná na otca. Aj tak je úplne ponorený do vlastných myšlienok.

„Myslím, že môžeme zavesiť vianočné hryzance,“ odrazu oznámil a odišiel po ne do kuchyne.

Keď Olívia schádzala z rebríka, predstavovala si, ako asi vyzerajú tie hryzance. Upírske zuby svietiace v tme? Kúsky červeného mäsa? Otec sa objavil s malou kôpkou škatúľ veľkých ako notebook. Cukríky z ľudského mäsa? Keď otvoril škatuľu, Olívia zadržala dych. Zbadala však čokoládky zabalené v alobale v tvare bowlingových kolkov.

Vyzerajú ako salónky, pomyslela si Olívia a odľahlo jej.

Otec jej podal zopár hryzancov, zvyšok si zobral on. Keď ich Olívia začala vešať vedľa ruží so sladkou vôňou, všimla si, že na obale každej čokoládky je zobrazené nejaké povolanie. Mala tam pekára s malou hlavou a veľkou bielou čapicou, malého doktora so stetoskopom, ktorý mu visel na bruchu, alebo bradatého chlapíka s lopatou, čo bol zrejme hrobár.

Sú podarené! pomyslela si Olívia s úsmevom.

„Vždy si sa tešila na tradíciu vianočných hryzancov,“ odrazu sa ozval otcov hlas, akoby to povedal sám pre seba. „Keď si bola ešte veľmi malá, robievala si si s nimi čajové večierky. Mala si jasný zasadací poriadok. Učiteľ musel sedieť vedľa stavbára a tak ďalej. Keď sa už všetci hostia usadili, začala sa tvoja obľúbená časť.“

Jeho tvár sa rozžiarila úsmevom. „Odhryzla si všetkým hlavy.“ Nostalgicky prikývol hlavou. „Smiala si sa, keď im vystrekla krv.“

Olívia pozrela na čokoládky v ruke. Sú plnené krvou?! pomyslela si znechutene.

Po chvíli mlčania pán Vega obrátil svoju pozornosť na Olíviu a jeho úsmev sa vyparil. „Ivy, celý ten čas, čo zdobíme stromček som premýšľal, ako sa ti mám ospravedlniť.“

„Za čo?“ opýtala sa Olívia.

„Za to, že ťa beriem odtiaľto preč. Z tohto domu, od priateľov, od…“ Odmlčal sa a pokrútil hlavou. „Ani ja nechcem odísť, toto mesto sa stalo mojím domovom, keď som žiadny nemal. Táto komunita mi dala život, keď som si myslel, že sa pre mňa skončil. Na svete neexistuje také isté miesto, ako je Franklin Grove.“

„Tak prečo odchádzame?“ opýtala sa Olívia.

V očiach sa mu zračil temný a smutný pohľad. „Nemohol by som žiť sám so sebou, keby som v tých najtemnejších zákutiach duše nebol presvedčený, že odchod je pre nás to najlepšie,“ povedal razantne. „Niekedy je zmena to najlepšie riešenie.“

Toto je asi moja jediná príležitosť odhovoriť ho od toho, pomyslela si Olívia. „V poslednom čase som zažila už niekoľko zmien,“ povedala. „Práve som zistila, že mám dvojča, o ktorom som ani len netušila. Okrem toho tu mám skvelých priateľov, pracujem v redakcii školského časopisu a… a… začala som chodiť s naozaj perfektným chalanom…“

„Viem, srdiečko,“ povedal pán Vega.

„Stavím sa, že aj tu vo Franklin Grove by sa našlo pre teba kopec výborných ponúk práce,“ pokračovala Olívia.

Otec roztržito kývol hlavou, ale nič na to nepovedal, čo Olíviu sklamalo. Po chvíli zdvihol bradu a odkašľal si. „Porozprávaj mi o Olívii. Ako sa jej darí v škole?“

Olíviu táto otázka zaskočila. Nikdy by si nepomyslela, že sa otec bude o ňu zaujímať. „Ehm,“ začala. „Myslím, že sa jej darí dobre. Na vysvedčení bude mať asi samé jednotky, ak test z algebry dopadne dobre.“

Otec sa usmial. „To je fajn,“ povedal. „To je fajn. Má veľa priateľov?“

„No, vieš,“ povedala Olívia a rozvášnila sa, „len nedávno sa prisťahovala do Franklin Grove, takže všetkých len spoznáva.“ Vtom si spomenula na Kamilu. „Je si blízka s Kamilou Edmunsonovou. To dievča je fakt bystré a blázon do sci-fi knižiek.“

Otec súhlasne prikývol hlavou.

„A kamaráti sa aj so Sofiou a Brendanom,“ dodala. „Ale ja som jej úplne najlepšia kamarátka.“ Olívia sa odmlčala. Začala byť trochu zmätená, keď mala o sebe takto hovoriť. Teraz zniem ako roztlieskavačka, nie ako gotička, pomyslela si a premerala si otcovu tvár, či si niečo všimol.

Olívia si nemohla pomôcť a dodala: „Navyše je fakt dobrá roztlieskavačka.“

„Je to pozoruhodná mladá dáma,“ potichu povedal pán Vega. „Som úprimne rád, že sme ju spoznali.“

Olívia mala pocit, akoby ju otcov kompliment vyniesol do vzduchu, akoby víťazoslávne balansovala nad jeho dlaňou. Prijal ma, pomyslela si. Zaujíma sa o mňa a o to, kto som. Aj keď odíde, som rada, že to viem.

„Viem, ako bude bolieť…“ povedal chrapľavým hlasom, akoby mu bolo do plaču, „… že ju musíš opustiť,“ povedal. Náhlivo si pretrel oči. Keď opäť prehovoril, jeho hlas bol pokojný. „Ale musíme sa presťahovať do Európy. Dúfam, že jedného dňa mi to odpustíš.“ Otec si strčil ruku do vrecka a vytiahol z neho niečo ako vianočnú lízanku. „Uzavrieme mier?“ opýtal sa s nádejou v hlase.

Olívia s malým úsmevom vďaky prijala jeho ponuku. Smiešne je, že tieto vianočné lízanky sú jej obľúbené. Otec roztiahol ruky a silno ju objal. Olívia zatvorila oči, na chvíľu si zaborila hlavu do jeho ramena a vychutnávala si túto chvíľu.

Potom začala rozbaľovať lízanku.

„Krvavé lízanky boli odjakživa tvoje najobľúbenejšie,“ povedal otec.

Olíviine prsty zmeraveli. „Rozmyslela som si to, nechám si ju na potom,“ vyhŕkla zo seba a strčila ju do vrecka Iviných čiernych džínsov, „keďže je to taká výnimočná pochúťka.“ Len čo zavesili všetky vianočné hryzance, obaja vyliezli na horný schodík rebríka, kde sa natlačili vedľa seba. Otec držal tmavosivú škatuľu. Otvoril ju a vybral z nej lesklého čierneho zamatového netopiera s veľkosťou orla.

„Náš sviatočný netopier,“ oznámil otec.

Krídla netopiera sa rozprestreli. Olívia chytila jedno krídlo, otec druhé. Spolu natiahli ruky a umiestnili ho na vrchol stromčeka.

Kapitola 7

„Bolo to vynikajúce, mami,“ povedala Ivy, keď pomáhala pani Abbottovej odpratať stôl po večeri. Ivy zvyčajne nejedávala steaky z tofu, ale Olíviina mama ich urobila s redukciou z červeného vína, ktorá prekvapivo chutila ako krv.

„Vďaka, drahá,“ vrúcne odpovedala pani Abbottová. V tej chvíli niekto zazvonil pri dverách a pani Abbottová si vyzliekla zásteru a vykročila na chodbu.

Možno je to Olívia, pomyslela si nervózna Ivy. Čo ak ju otec odhalil?

Ivy začula, ako pani Abbottová otvorila vchodové dvere a odrazu sa ozvali zborové výkriky – znelo to ako kŕdeľ monštruóznych gigantických vtákov zo starého hororového filmu.

Ivy vyšla z kuchyne a vykukla spoza rohu. Okolo nôh pani Abbottovej sa s krikom naháňali dve malé dievčatá v tutu sukniach a s diadémami na hlave. Vo dverách stála pani, zrejme ich mama.

Ivy sa skryla za roh, kým si ju nikto nevšimol. Sťažka prehltla. Malí zajkovia! pomyslela si.

„Naozaj si ceníme, že ich s Olíviou postrážite,“ povedala pani vo dverách.

„S radosťou. Choďte sa s Jeffom zabaviť,“ odpovedala pani Abbottová.

Tie deti tu ostávajú? uvedomila si Ivy. Radšej by sa nechala zaživa pochovať. Nič nie je nebezpečnejšie a divnejšie ako malý človek, nehovoriac o dvoch!

„Olívia!“ zakričala Audrey. „Casey a Stacy prišli!“

Ivy sa zhlboka nadýchla a prinútila sa urobiť malý krok vpred nohou v ponožke s volánikmi. Prešla chodbou a zmeravela pri vstupe do obývačky. Pred krbom zbadala Olíviinho otca zviazaného švihadlom. Každé z dievčat držalo jeden koniec švihadla.

„Nie tak silno,“ povedal otec, „inak budem musieť použiť tvoje Li Ching.“ Otec sa snažil žartovať, ale zjavne bol bezradný.

„Olívia je tu,“ povedala Audrey, keď zbadala Ivy.

Dievčatá pustili rúčky švihadla a začali skákať hore-dole. Ich vreskot naberal na intenzite: „OLÍÍÍÍÍÍVIAAAAA! OLÍÍÍÍÍÍVIAAAAA!“

Audrey si všimla zhrozený výraz v Ivinej tvári a povedala: „Sľúbili sme to Carol, spomínaš si? Postaráme sa o dievčatá, aby oni s Jeffom mohli osláviť výročie.“

Ja tú svoju sestru zabijem, pomyslela si Ivy.

Casey a Stacey sa rozbehli k Ivy. Nemala ani potuchy, ktorá je ktorá, ale jedna mala žltý trikot a tutu a druhá ružový. Ivy sa snažila neutiecť, keď ju deti začali ťahať za ruky.

„NAUČ NÁS NOVÝ POKRIK! NOVÝ POKRIK!“ obe vrieskali.

„Ja nepoznám nijaké pokriky,“ zamrmlala Ivy.

Obaja rodičia na ňu uprene hľadeli.

„Len žartujem,“ povedala Ivy a letmo sa usmiala.

„Tak ťa necháme robiť svoje čary,“ povedala Audrey. Potom žmurkla na Ivy a odišla z obývačky.

Neodchádzaj! chcela Ivy zakričať. Nemá nijaké skúsenosti s ľudskými deťmi. Nie je to ako hrať sa s Brendanovou malou sestrou. Hrať sa na „lovca upírov“ neprichádza do úvahy. Čo mám robiť celý večer s dvomi hyperaktívnymi zajačikmi? pomyslela si v zúfalosti. Neviem tancovať balet a nemienim sa baviť o poníkoch.

„NA ČO ČAKÁŠ, OLÍVIA?“ vykríklo dievča v žltom.

Ľudské deti sú ako zvieratá, pomyslela si Ivy. Vycítia strach. Nechcela si priznať, že nemá ani šajnu, čo má robiť.

„Pozri, Olívia,“ povedalo dievča v ružovom. „Obliekli sme si to kvôli tebe.“

„Naozaj?“ opýtala sa Ivy a tváre oboch dievčat sa anjelsky rozžiarili. Dievčatku v ružovom chýbajú dva predné zuby. Odrazu si Ivy uvedomila, že tieto malé zajačiky od nej čakajú, že bude tá veselá, energická a zábavná Olívia, ktorú poznajú. Musím im dať iba to, čo chcú, pomyslela si.

Ivy tleskla rukami. „Nádhera. To sú tie najkrajšie, najžiarivejšie a najprinceznovskejšie šaty, aké som kedy videla!“ povedala a hodila chvostom najlepšie, ako vedela. „Strašne sa mi páčia!“

„Povedala som ti, že bude ohromená,“ povedalo dievča v žltom a usmialo sa na sestru.

Olívia sedela pri stole v kuchyni, keď otec kontroloval jedlo v rúre.

„Čo máme na večeru?“ opýtala sa a nervózne kývala nohou pod stolom.

„Prekvapenie,“ odpovedal záhadne.

S Ivy sa poobede dohodli, že si Olívia vymyslí na večeru nejakú výhovorku, aby nemusela jesť niečo, z čoho by sa mohla povracať. „Stačí povedať ‚Necítim sa dobre‘ alebo ‚Skúšam novú diétu‘,“ radila jej Ivy.

Celý večer však išlo všetko tak dobre, že to Olívia nechcela pokaziť. Otec prestrel stôl naozaj veľmi pekne. „Dáš mi nejakú pomôcku?“ opýtala sa zvedavo.

Otec podišiel k stolu a zapálil sviečku uprostred stola. „Na počesť nášho sťahovania som pripravil európske jedlo, ktoré je známe svojou chuťou, štruktúrou a obsahom železa.“

Olívii sa obrátil žalúdok. To znamená, že to bude niečo krvavé, som si tým istá, pomyslela si. Na jeden dúšok vypila pohár vody. „Asi nie som hladná,“ povedala po chvíli.

Otec zosmutnel a Olívia sa cítila strašne previnilo. „Ani to neochutnáš?“ prosil ju otec. „Je to skutočná delikatesa. Je to vlastne súčasť tradičných ľudských raňajok.“

Tak to nemôže byť také odporné, pomyslela si Olívia. No dobre, ochutnám to.

Otec si natiahol na ruku sivú chňapku a prešiel k rúre, z ktorej čosi vytiahol. Potom to nakrájal. Keď sa vrátil, položil na stôl dva taniere. Olívia mala pred sebou dve hrubé kolieska, ktoré vyzerali ako blato.

Olívia pichla do jedného vidličkou. „Čo je to?“

„Krvavnica,“ pyšne odpovedal otec. „V Anglicku je to veľmi obľúbené jedlo.“ Znie to všelijako, pomyslela si Olívia. „Čo je v tom?“

„Je to klobása s bravčovou krvou, nakrájaná na kolieska,“ sucho povedal otec.

„A ľudia to jedia?“ vyhŕkla Olívia.

„Každý deň,“ odpovedal otec a posadil sa oproti nej. Odkrojil si veľký kus a zjedol ho. Blažene zatvoril oči, keď si ho vychutnával. „Mňaam.“ Otec potom ukázal na Olíviin tanier a nabádal ju, aby si dala, ale ona sa nedokázala ani pohnúť. Všetku svoju pozornosť sústredila na to, aby nedýchala nosom.

„Daj si,“ nabádal ju.

Vidlička a nôž sa triasli v Olíviiných rukách. Z donútenia odkrojila kúsok s veľkosťou svojho nechtu na malíčku. Doliala si vodu do pohára, aby sa mohla napiť, len čo si strčí ten kúsok do úst.

„Nech ti to nevychladne,“ upozornil ju otec.

Olívia mala pocit, akoby celý tím roztlieskavačiek z Franklin Grove robil premety v jej žalúdku. Nemáš na výber, povedala si v duchu. Musíš to zjesť! Zatvorila oči tak silno, ako len dokázala a zdvihla vidličku k ústam.

Ivy nasmerovala lampu v obývačke tak, aby osvietila Casey a Stacey ako reflektor. Olíviina mama a mama dievčat, ktorá ich prišla vyzdvihnúť, pozerali na ne z gauča. Ivy ich nenaučila nový tanec alebo pokrik, ale namiesto toho im pomohla napísať krátku divadelnú hru a teraz nastala ich veľká premiéra.

„A princeznú Casey a balerínu Stacey uväznil zlý čarodej,“ povedala Ivy. Otočila lampu smerom na Olíviinho otca, ktorý sedel v pohodlnom kresle a šúchal si ruky o seba. „Je to neslávne známy Účtovník O!“ oznámila Ivy. Pán Abbott sa šialene rehotal.

„Jáááááááj!“ kričali dievčatá.

„Nie je ten Steve strašidelný?“ veselo pošepkala Audrey kamarátke, ktorá súhlasne prikývla.

„A tak čakali na princov, aby ich zachránili,“ pokračovala Ivy.

„Môj princ nás zachráni,“ povedala Casey a nervózne si žmolila okraj žltej sukne. „Má dvadsaťtri závodných áut a dokonca je to veterinár.“

Stacey urobila krok vpred. „Môj princ nás zachráni,“ vyhlásila. „Lebo je naozaj bohatý a má fúzy.“

Obe mamy sa chichotali.

„A tak čakali a čakali,“ povedala Ivy. „Žálar Účtovníka O bol skutočne odporný.“ Ivy strčila ruku do plastovej tašky s rekvizitami. „Boli tam červíky.“ Vystrčila ruku a hodila na dievčatá nastrihané kúsky povrazu.

„Fúúúúúúj!“ vykríkli dievčatá.

„A v rohu bolo pripútané nejaké monštrum,“ dodala Ivy. Potom z plného hrdla zrevala a dievčatá začali s krikom pobehovať. Ivy znova strčila ruku do tašky s rekvizitami a vytiahla z nej rozprašovač. Dievčatá ním trochu postriekala. „A to monštrum si na nich kýchlo!“

„Hnus!“ kričali dievčatá a zakrývali si oči.

„Ale ich princovia nechodili,“ zanôtila Ivy. Casey a Stacey dramaticky našpúlili pery. Pán Abbott sa z prítmia zlovestne rehotal.

„Princezná Casey a balerína Stacey boli už nedočkavé,“ povedala Ivy.

Stacey si strčila ruku do imaginárneho vrecka ružovej sukne a vytiahla z neho imaginárny mobil. „Kde si?“ opýtala sa. „Mal si tu byť už pred niekoľkými hodinami!“ Chvíľu počúvala ako skutočná herečka a potom zložila. „Neviem, čo má za problém,“ vyhŕkla.

Casey si prekrížila ruky. „Chalani!“ vykríkla. „Sú takí nespoľahliví!“

„Nakoniec sa princezná Casey a balerína Stacey rozhodli, že nebudú viac čakať,“ vysvetľovala Ivy.

„Vypadnime odtiaľto,“ povedala Casey.

„A tak sa priplichtili k zlému čarodejovi Účtovníkovi O,“ pokračovala Ivy a lampu nasmerovala na dievčatá, ktoré podišli na špičkách k pánovi Abbottovi, ktorý stláčal imaginárnu kalkulačku a mrmlal si nejaké čísla.

Casey ho potľapkala po ramene.

„Čo to…?“ pán Abbott sa otočil a predstieral prekvapenie. Potom náhlivo vyskočil na nohy.

Stacey sa postavila na jednu nohu, ruky zdvihla nad hlavu a začala kvíliť ako majster v kung-fu, ktorý sa chystá urobiť vražedný kop.

Pán Abbott vypleštil oči. Kým Stacey odlákala jeho pozornosť, Casey pribehla k nemu a dupla mu na nohu.

„Au!“ vykríkol. Ivy sa zamračila. Túto časť si nenacvičili.

Stacey ho prudko kopla do chrbta.

„Auu!“ vykríkol pán Abbott.

„Ty zloduch!“ vykríkla Casey a kopla ho do píšťaly.

Pán Abbott sa zvíjal od bolesti, naklonil hlavu a prosebným pohľadom pozrel na Ivy. „A žili šťastne až do smrti!“ pošepkal. „A žili šťastne…“

Obe dievčatá mu vyskočili na chrbát a všetci traja sa s rachotom zvalili na koberec v obývačke.

„Ehm, a potom princezná Casey a balerína Stacey utiekli preč,“ vyhŕkla Ivy.

Dievčatá zliezli z pána Abbotta a upaľovali preč z izby.

„A žili šťastne ako najlepšie kamarátky do konca života!“ ukončila to Ivy.

Obe mamy vyskočili z pohovky a nadšene tlieskali. Casey a Stacey pribehli späť do obývačky a rozkošne sa poklonili.

„Bravo! Bravo!“ kričala Audrey. „Steve, aj ty sa pokloň!“

„Nemôžem,“ zastonal Steve zo zeme. „Môj chrbát,“ povedal previnilo.

Ivy mu pomohla vstať a posadiť sa do kresla. Dievčatá potom pribehli k nej, chytili ju za ruky a odviedli pred pohovku. Ivy sa hlboko poklonila a švihla chvostom dopredu.

Som takmer taká dobrá Olívia ako skutočná Olívia! pyšne si pomyslela Ivy. Ktovie, ako jej to ide v predstieraní mňa.

Už nikdy sa nevymením s Ivy v čase jedla, pomyslela si Olívia. Vidlička bola ešte stále pred jej ústami s tým istým kúskom krvavnice. Ešte sa neprinútila strčiť si to do úst. Pán Vega bude mať podozrenie, pomyslela si v zúfalosti. Musím to urobiť a hneď. Odrazu vo vedľajšej izbe zazvonil telefón.

„Vezmem to,“ povedal otec, položil obrúsok a vstal od stola. Olívia počkala, kým vyšiel z miestnosti a vyskočila zo stoličky. Rozbehla sa k smetnému košu a vidličkou zosunula dva kúsky krvavnice z taniera. Potom ich zahrabala pod pokrčené papierové utierky. Posadila sa na miesto práve vo chvíli, keď sa pán Vega vrátil.

„Kto to bol?“ opýtala sa nenútene.

„Predajca cez telefón,“ zaškeril sa otec, keď sa posadil. „Nie nebral ako odpoveď. Stále som mu hovoril, že nepoužívame vosk na rakvy.“ Potom si všimol Olíviin prázdny tanier. „Už si to zjedla?“

„Bolo to vynikajúce,“ vyhŕkla Olívia.

„Vedel som, že ti to bude chutiť,“ povedal otec. „Ešte ti naložím.“

„Nie!“ vykríkla Olívia. „Teda nie, vďaka.“ Pohladkala si brucho, aby naznačila, že je sýta. „Ale ďakujem, že si si dal tú námahu, aby si to pre mňa navaril.“ Olívia sa usmiala a otec úsmev opätoval.

Kapitola 8

V   sobotu skoro ráno Ivy náhlivo otvorila okno do suterénu v   zadnej časti domu , vkĺzla dnu a   potichu zišla po schodoch do izby .

Olívia ležala schúlená na posteli v   Ivinom pyžame s   náhrobnými kameňmi. V   objatí držala vankúš , ktorý mal na sebe čierne mačky .

Ostávajú už iba štyri dni do nášho odchodu , smutne si pomyslela Ivy , keď sa pozrela na spiacu sestru . A   ktovie , kedy Olíviu znova uvidím .

Rozhodla sa , že ju nechá ešte pár minút spať . Vkĺzla do kresla pri stole a   zapla si nový laptop , ktorý jej otec kúpil do internátnej školy . Ivy dychtivo čakala na nové e - maily . Zovrelo jej srdce , keď sa na obrazovke konečne objavili , ale odpoveď z   múzea umenia tam stále nebola . Sťažka si vzdychla .

„ Stále nič ?“ ozval sa za chrbtom hlas jej sestry .

Ivy sa otočila na stoličke a   zbadala Olíviu sedieť na posteli . „ Čas sa nám kráti ,“ povedala Ivy .

Olívia smutne prikývla a   opäť pevne objala vankúš s   čiernymi mačkami .

„ Viem , že otec by túto ponuku neodmietol ,“ povedala Ivy . „ Ale nemôžeme len tak sedieť a   čakať , kým mu to ponúknu .“

„ Možno by sme mali dať na Sofiinu radu ,“ povedala Olívia a   pretrela si oči . „ S   tým rozdielom , že sa nepripútame k   otcovmu autu , ale k   vchodu do múzea .“

Ivy to vnuklo nápad . Znova sa otočila k   počítaču a   otvorila internetovú stránku múzea . „ V   sobotu sa otvára o   desiatej ,“ povedala sestre .

„ Nemyslela som to vážne ,“ povedala Olívia .

„ Ale ja áno ,“ povedala Ivy . „ Musíme tam ísť a   prinútiť ich , aby ponúkli otcovi tú prácu . A   to dnes .“

„ V   takom prípade by sme si mali zavolať posily ,“ povedala Olívia a   ponaťahovala sa .

Už poobede dievčatá naobliekané v   teplých veciach stáli na chodníku pred lesklou šikmou mramorovou fasádou múzea umenia vo Franklin Grove a   čakali na Brendana . Ivy zavolala aj Sofiu a   Kamilu , ale obe mali už iné plány . Ivy si vtedy pomyslela , že v   najbližších dňoch musí všetkých zhromaždiť , pretože to môže byť posledná príležitosť . Cítila sa ako upír v   jednom z   tých starých filmov  – do východu slnka ostáva už iba pár vzácnych minút a   potom sa zmení na prach .

Na konci ulice zbadala Brendana v   dlhej čiernej bunde a   už len pohľad na neho jej trochu zlepšil náladu . Zamávala mu a   on pridal do kroku . Brendan podišiel k   nej , silno ju objal , pritisol k   sebe , ako keď tancovali na plese , a   pobozkal ju na krk .

„ Nechajte si to do hrobu ,“ s   kamennou tvárou povedala Olívia a   obaja sa zasmiali . Všetci traja potom vykročili smerom k   bridlicovému nádvoriu pred múzeom .

Ivy tam nebola od školského výletu v   šiestej triede a   už aj za budla , aké je to úžasné miesto . Interiér budovy bol postavený v   tv are obrovského kužeľu . Pozdĺž steny sa smerom hore tiahla obrovská špirálovitá rampa p osiata sochami . Všetci zastavili na prízemí na podlahe zo sivého mramoru , odkiaľ videli ľudí obdivujúcich umenie a   kráčajúcich po rampe smerom k   strešnému oknu a   vyhliadkovej plošine , ktorá sa nachádza v   strede pod stropom akoby v   špici kužeľ a .

Olívia podišla k   blikajúcej mape budovy . „ Kurátorova kancelária je na štvrtom poschodí ,“ povedala a   všetci vykročili po rampe smerom hore .

Ivy pri niektorých dielach neodolala a   spomalila , aby si ich obzrela . Bola tam socha parašutistu v   životnej veľkosti vytvorená iba z   drôtu , strom , ktorý vyzeral skutočne , až na to , že mal do kmeňa vyrezané priezory . Keď sa Ivy pozrela do jedného z   nich , zbadala úplne realistickú 3D diaľnicu vo vertikálnej polohe , ktorá vyzerala ako žila stromu s   tuctami áut upaľujúcich smerom hore . Olívia pozrela do vedľajšieho priezoru . „ Paráda ,“ povedala Olívia . „ Vidím kurz umenia , kde sa maľuje model .“ V   každom priezore bolo niečo iné .

Na druhom poschodí prešli okolo obrovskej bytosti z   papierovej hmoty , ktorá vyzerala ako zebra s   dúhovými pásmi , s   obrovskými krvou podliatymi očami a   hmyzími nohami .

Olívia pokrčila nosom . „ Toto je divné .“

„ Je to odporné ,“ súhlasila Ivy .

Brendan sa zohol k   malej tabuľke vedľa sochy . „ Zebrosaurus, “ prečítal . „ Autorka sochy  – Alica Bantamová .“

Ivy padla sánka . „ To je Alicino dielo .“

„ Vieš si predstaviť , že by sa otec do nej zamiloval a   musela by si žiť s   niečím takým ?“ chichotala sa Olívia .

„ Nie ,“ odpovedala Ivy . „ Vďaka temnu , že náš plán zlyhal !“

Všetci traja nasledovali značenie na štvrté poschodie ku kancelárii kurátora , prešli úzkou chodbou , na ktorú odbočili z   hlavnej rampy . Na konci chodby boli dvere s   nepriehľadným sklom s   menom pána Grosvenora napísaným pozlátenými písmenami . Ivy zaklopala a   po chvíli im otvoril pán Grosvenor . Mal na sebe sivé voľné nohavice s   bielou košeľou . „ Môžem vám nejako pomôcť ?“

Ivy sa snažila niečo povedať , ale bola taká nervózna , že sa jej z   úst nevydral ani hlások .

„ Prišli sme sa spýtať na pracovné miesto k   novej výstave ,“ vysvetlila Olívia .

„ Aha ,“ povedal pán Grosvenor a   premeral si všetkých od hlavy po päty . „ Som si istý , že ste všetci veľmi talentovaní , ale obávam sa , že hľadáme niekoho s   väčšími skúsenosťami .“

„ Nejde o   nás ,“ povedal Brendan a   pohľadom nabádal Ivy , aby prehovorila .

„ Volám sa Ivy Vegová ,“ konečne zachrapčala .

Tvár pána Grosvenora sa rozjasnila . „ Charlesova dcéra !“ Zvolal a   vystrel k   nej ruku . „ Samozrejme , mal som ťa spoznať . Práve som čítal e- mail od tvojho otca !“ Ivino srdce začalo biť rýchlejšie . „ A   toto je istotne tvoja sestra , o   ktorej som čítal v   novinách ,“ pokračoval pán Grosvenor .

Olívia podala ruku pánovi Grosvenorovi . Potom sa predstavil Brendan .

„ Vitajte ,“ privítal ich pán Grosvenor .

Ponúkol všetkým trom , aby sa posadili do bielych tvarovaných stoličiek z   plastu , ktoré stáli pred jeho stolom . Na ňom nemal nič okrem bloku papiera a   busty hlavy starého muža vyrobenej z   kancelárskych spiniek .

„ Takže , čo vás ku mne privádza ?“ opýtal sa pán Grosvenor a   ležérne sa posadil na okraj stola .

Ivy si celý deň v   duchu opakovala slová o   tom , aký je jej otec dokonalý človek pre prácu s   novou výstavou . „ Pán Grosvenor ,“ začala , „ verím , že môj otec sa ideálne hodí na voľné pracovné miesto , ktoré ponúkate . Je …“

„ Absolútne súhlasím ,“ prerušil ju pán Grosvenor .

„ Absolútne ?“ zopakovala šokovaná Ivy .

„ Nikto lepší mi na um neprichádza ,“ usmial sa pán Grosvenor . „ Tvojmu otcovi zavolám , len čo to rada odsúhlasí .“

„ Kedy to bude ?“ náhlivo sa opýtala Olívia .

„ Niekedy v   januári ,“ odpovedal pán Grosvenor . „ Alebo možno vo februári .“

Ivy odrazu pocítila ťaživý pocit v   žalúdku , akoby padala z   veľkej výšky . „ Nedalo by sa to skôr ?“ prosila ho .

„ Nerád by som ich obťažoval pred Novým rokom ,“ povedal pán Grosvenor a   pokrčil ramenami .

Mala som tušiť , že to nebude také jednoduché , pomyslela si Ivy .

Brendan štuchol topánkou do Ivinej . Uprene jej pozrel do očí a   vedela , že chce , aby povedala pravdu . Ivy pozrela na Olíviu , ktorá súhlasne prikývla .

„ Deje sa niečo ?“ opýtal sa pán Grosvenor .

„ Áno ,“ priznala sa Ivy a   slová sa len tak začali valiť z   jej úst . „ Pán Grosvenor , môj otec neposlal ten e - mail . To ja . O   štyri dni sa sťahujeme do Európy , ale viem , že keby môj otec dostal prácu vo Franklin Grove , ostali by sme tu . Vždy túžil pracovať v   múzeu . Nemôžete čakať do Nového roku . Dovtedy bude preč .“ Ivy sklopila pohľad . „ A   ja tiež .“

„ Chápem ,“ povedal pán Grosvenor sklamane . Rukou si prešiel po prameni sivých vlasov na boku hlavy .

„ Nemala som sfalšovať ten e - mail ,“ povedala zahanbená Ivy . „ Viem , že to nebolo správne . Mrzí ma to .“

Pán Grosvenor pomaly podišiel ku kreslu a   zdvihol telefón .

Volá políciu ! v   panike si pomyslela Ivy .

„ Mohla by si mi , prosím , pripomenúť otcovo číslo ?“ povedal pán Grosvenor . Ivy a   Olívia zalapali po dychu . Kurátor sa usmial a   povedal : „ Koniec koncov , nemôžeme dopustiť , aby Charles Vega opustil Franklin Grove bez toho , aby vedel o   tejto práci .“

Keď pán Grosvenor vytáčal číslo , Ivy roztiahla obe ruky do strán . Olívia ju chytila za jednu , Brendan za druhú . Toto je naša posledná šanca , pomyslela si Ivy .

„ Zdravím , Charles ? Pri telefóne Walter Grosvenor . Nerád vás otravujem takto v   sobotu , ale múzeum vám ponúka príležitosť , ktorá sa naskytne raz za život a   myslím , že by ste ju mali zvážiť .“

Olívia , Brendan a   Ivy napäto sedeli na okrajoch stoličiek , kým pán Grosvenor vysvetľoval situáciu . Potom sa odmlčal a   počúval , čo hovorí Ivin otec na druhom konci linky .

„ Iste , iste ,“ povedal pán Grosvenor a   povzbudivo kývol na troch poslucháčov pred ním . Ivy nadšene stisla ruky .

Ale potom sa výraz pána Grosvenora zmenil . „ Aha ,“ povedal . Pozrel na stôl a   niečo si zapísal na papier . „ Aha . “ Brendan pustil ruku a   položil ju na Ivino rameno . „ Chápem ,“ potichu povedal pán Grosvenor . „ Samozrejme , vďaka .“

Pán Grosvenor pomaly zložil telefón a   pokrútil hlavou . „ Mrzí ma to ,“ povedal . „ Naša ponuka Charlesa úprimne zaujala , ale napevno sa rozhodol zobrať prácu v   Európe . Povedal , že by nebolo správne , keby v   tejto chvíli zmenil názor .“

Ivy pocítila , ako jej celé telo zmeravelo . Olívia pustila Ivinu ruku a   zakryla si tvár .

„ Zdá sa , že je už neskoro ,“ povedal pán Grosvenor s   úprimným sklamaním v   hlase .

Jediné , na čo Ivy myslela, bolo  – je koniec .

„ Ďakujeme za váš čas , pán Grosvenor ,“ po chvíli povedal Brendan . Potom pomaly odviedol dievčatá von po chodbe smerom na dlhú rampu . Kráčali po špirálovitej rampe nižšie a   nižšie a   Ivy vedela , že už nie je nič , čo by jej bránilo klesnúť až na dno .

Keď sa Olívia s   pr iateľmi ocitla na obrovskom kamennom nádvorí pred múzeom , mrazivý vietor jej bičoval tvár . Do očí sa jej nahrnuli slzy , ale nevedela , či je to z   chladu alebo preto , že čoskoro príde o   sestru aj o tca .

„ Neodchádza kvôli práci ,“ povedala nežne . „ Odchádza kvôli mne .“

Olívia si myslela , že Ivy sa ju bude snažiť presvedčiť , že to nie je pravda . Ale keď sa pozrela do Iviných očí , vedela , že jej sestra dospela k   tomu istému názoru .

„ Je odhodlaný rozdeliť nás ,“ priznala Ivy . „ Tak ako to urobil , keď sme mali rok .“

Olívii zazvonil mobilný telefón . Dlho len tak beznádejne stála a   potom to zdvihla . „ Haló ?“

„ Ahoj , Olívia . Tu je Kamila . Ako ste dopadli v   múzeu ?“

„ Otec dostal tú prácu ,“ rozhodne odpovedala Olívia . Na druhom konci sa ozvalo zapišťanie . „ Ale on ju odmietol ,“ dokončila vetu .

Ivy a   Brendan sa v   tej chvíli objali .

„ Och , nie ,“ povedala Kamila sklamane . „ Je mi to ľúto .“

„ Aj mne ,“ povedala Olívia a   pokrčila ramenami .

„ Podľa tvojho hlasu usudzujem , že by si potrebovala zlepšiť náladu ,“ poznamenala Kamila . „ Nezahráme si bowling ? Mám kupón pre dvoch na tri hry zadarmo . A   Ivy s   Brendanom sa môžu pridať .“

Olívia zakryla mikrofón telefónu . „ Kamila chce , aby sme si išli zahrať bowling ,“ povedala .

„ Nemám chuť sa baviť ,“ povedala Ivy .

„ Ani ja ,“ súhlasila Olívia .

„ Dvojčatá , mohli by ste s   tým prestať ?“ namietal Brendan . „ Chcete možno vaše posledné spoločné dni vo Franklin Grove stráviť trucovaním a   vzdychaním ? Alebo z   toho vytlčieme čo najviac ?“

„ Ja som profesionálny trucmajster ,“ odpovedala Ivy s   malým úsmevom na tvári .

„ A   moje povzdychy sú fakt dramatické ,“ povedala Olívia a   dramaticky si povzdychla .

Ale nie nebola pre Brendana odpoveď . „ Ivy , zbožňuješ bowling . Je to jediný šport , v   ktorom sú všetky gule čierne . A   tá bowlingová obuv sa ti páči .“ Pozrel prosebne na Ivy a   jeho oči žiarili .

„ Dobre ,“ nevoľky súhlasila Ivy .

Prečo nie ? pomyslela si Olívia . Priložila si telefón k   uchu a   povedala : „ Kamila ? Chystaj dráhu , ideme .“

Brendan otvoril dvere do haly a   zaburácali zvuky bowlingových gulí a   ich nárazov do kolkov . Ivy prižmúrila oči , aby si zvykli na interiérové svetlo a   na konci haly zbadala Kamilu a   Sofiu , ktorá sa radostne škerila a   zvierala v   rukách foťák . Okolo nich stáli ľudia zo školy .

„ PREKVAPENIE !“ vykríkol dav a   zo stropu sa rozvinul transparent : „ BUDEŠ NÁM CHÝBAŤ , IVY !“

Ivy sa naježili chlpy na krku . „ To ty ?!“ zakričala cez celú halu . Vtom zbadala blesk Sofiinho foťáku a   celý dav sa začal smiať a   tlieskať .

„ A   predstav si , že sme sem nechceli ani prísť !“ pošepkala jej udivená Olívia .

Sofia a   Kamila pribehli k   nim . „ Sofia mi povedala , ako veľmi zbožňuješ bowling ,“ vysvetľovala Kamila , keď objala Ivy , „ a   môj strýko vlastní túto halu .“

„ Kamila bola akoby organizátorom celého ceremoniálu ,“ priznala Sofia .

„ Neverím , že ste mi o   tom nepovedali ,“ povedala Olívia a   objala Kamilu . „ Mohla som vám pomôcť !“

„ Chceli sme to naplánovať samé ,“ pyšne odpovedala Kamila . „ Okrem toho ste s   Ivy riešili iné veci , od plánu A   až po C .“

Kamila a   Sofia všetkých troch odviedli na druhý koniec bowlingovej haly a   Ivy si až potom všimla , že posledná dráha bola ohradená čiernym zamatový lanom . Boli tam všetci : Toby Decker a   zvyšok tímu školských novín Pisár , jej matematická štúdijná skupina , členovia plánovacieho výboru plesu všetkých svätých .

Prišla aj slečna Everlingová z   knižnice a   stisla Ivino rameno . „ Takže ‚ tvoj kamarát ‘ sa sťahuje , hej ?“ opýtala sa . „ Nuž , ale nič ti nebráni v   tom , aby si nás prišla navštíviť .“ Potom pripla na Ivino čierne tričko s   dlhým rukávom sivý odznak s   nápisom „ Parlez - vous Franҫais ?“.

O   pár minút neskôr sa Ivy rozprávala s   Melissou , ktorá bola šéfkou plánovacieho výboru plesu všetkých svätých , keď sa odrazu ozvali dva hlasné údery . Ivy sa otočila a   uprostred bowlingovej dráhy zbadala Kamilu s   dvomi kolkami v   rukách . Sofia stála vedľa nej a   čosi držala za chrbtom . Kamila buchla kolky o   seba tretíkrát a   dav stíchol .

„ Mohol by prísť náš čestný hosť na dráhu 9 ?“ zvolala Sofia .

Ivy sa predrala pomedzi všetkých jej priateľov . Keď prechádzala okolo Brendana , krátko jej stisol ruku . Keď už bola kúsok od dráhy 9 , Sofia pokrútila hlavou . „ Nie , nie , nie ,“ povedala samopašne .

„ Na dráhu nevstupovať v   nevhodnej obuvi , prosím ,“ dodala Kamila .

Ivy zagúľala očami , zohla sa a   rozviazala si topánky . Vyzula sa a   iba v   čiernych ponožkách vošla na dráhu .

„ Každý , kto pozná Ivy ,“ povedala Kamila a   zvýšila hlas , „ pozná aj jej výnimočný zmysel pre štýl . To , čo by vyzeralo smiešne na nás ostatných , vyzerá na nej skvele .“

„ A   máme tu jeden módny doplnok , po ktorom vždy túžila ,“ pokračovala Sofia .

Kamila so Sofiou vrhli veľavravný pohľad na Ivine nohy . „ Bowlingovú obuv !“ vykríkli obe naraz . Sofia vytiahla spoza chrbta škatuľu .

Ivy schmatla škatuľu a   odhodila z   nej veko . Vo vnútri bol pár čierno - bielych bowlingových topánok s   hladkou podrážkou hrdzavej farby . Tie sú neskutočné ! pomyslela si Ivy , rýchlo ich položila na dráhu a   obula si ich . Sedeli jej dokonale .

„ Všetci sem ,“ povedala Sofia .

Ivy sa pozrela na dav a   všetci sa usmievali . „ Ďakujem vám všet …“ ale nedokázala pokračovať . Po lícach jej začali stekať prúdy sĺz .

Ivy zdvihla pohľad a   zbadala Garricka Stephensa a   Beštie , ktoré si predierali cestu cez dav . Keď ju však Garrick zbadal nariekať , zmeravel na mieste .

„ Len sme sa chceli rozlúčiť !“ namietal . „ Keby sme vedeli , že ťa to tak zarmúti , tak by sme na túto párty neprišli .“

Všetci sa zasmiali vrátane Ivy . Stavím sa , že nikto ako Garrick Stephens sa v   Európe nenájde , pomyslela si .

„ Beštie , budete mi chýbať ,“ povedala Ivy a   zasmiala sa cez slzy . Olívia nenápadne podišla k   nej na dráhu a   podala jej obrúsok . Ivy si utrela oči a  začiernila obrúsok mejkapom .

„ Mám také šťastie ,“ povedala Ivy z   plného hrdla , „ že mám takých priateľov , ako ste vy . Naozaj , naozaj sa nechcem sťahovať . Ale aspoň môžem odísť s   vedomím , že sú tu ľudia , ktorí ma majú radi .“

Sofia ju silno objala a   pridali sa aj Kamila , Brendan a   Olívia .

„ Vždy budeš mať priateľov vo Franklin Grove ,“ povedala jej do ucha Sofia .

„ Decká , takže sa nepripútate k   otcovmu autu ?“ doberala si ich Ivy .

„ Možno ,“ povedala Sofia s   úsmevom a   slzami v   očiach .

Nakoniec sa všetci piati rozdelili , ale stále sa držali za ruky a   postavili sa tvárou k   davu .

„ Nikdy na vás nezabudnem ,“ sľúbila Ivy . Ešte raz si utrela oči a   zdvihla ruky do vzduchu : „ A   teraz poďme hrať !“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .