YOLI

Rainbow Rowell

Eleanor & Park

Copyright © 2013 by Rainbow Rowell

Cover design © 2013 by Olga Grlic

Published by agreement with the author and the author‘s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Jana Kunová, 2014

All rights reserved.

ISBN 978-80-242-7023-4

Už se ji nesnažil přivést zpět.

Vracela se, jen když sama chtěla, ve snech, ve lžích a střípcích déjà vu.

Třeba cestou do práce, zahlédne z auta zrzavou holku, stojí na rohu a on by na krátkou zalykavou chvilku přísahal, že je to ona.

Pak si všimne, že ta holka je spíš blond než zrzavá.

A že drží cigaretu… a má na sobě tričko Sex Pistols.

Eleanor nesnášela Sex Pistols.

Eleanor…

Stojí za ním, dokud se neohlédne. Leží vedle něj ještě vteřinu před probuzením. Ve srovnání s ní mu všichni připadají šediví a prázdní a nikdo mu není dost dobrý.

Eleanor všechno zkazila.

Eleanor odešla.

Už se ji nesnažil přivést zpět.

SRPEN 1986

KAPITOLA 1

PARK

Na to, aby neslyšel ty kretény vzadu v autobuse, XTC nestačili.

Park si přimáčkl sluchátka ještě víc na uši.

Zítra si přinese Skinny Puppy nebo Misfits. Nebo si nahraje zvláštní kazetu do autobusu, na které bude maximum řevu a jekotu.

K nové vlně se může vrátit v listopadu, až dostane řidičák. Rodiče mu slíbili mámin Chevrolet Impala, a tak si šetřil na autorádio. Až bude do školy jezdit autem, bude si moct poslouchat, co bude chtít, nebo třeba vůbec nic, a navíc si bude moct dvacet minut přispat.

„Nic takovýho neexistuje,“ zahulákal někdo za ním.

„To teda kurva jo,“ zařval Steve. „Vopilá vopice, ty vole, to je náhodou vopravdickej styl. Můžeš tak někoho i zabít…“

„Kecáš.“

„Ty kecáš,“ řekl Steve. „Parku! Hej, Parku!“

Park ho slyšel, ale nereagoval. Někdy stačilo chvilku si Stevea nevšímat a začal otravovat někoho jiného. V tom spočívalo osmdesát procent úspěchu, když jste chtěli přežít to, že Steve je váš soused. Zbývajících dvacet bylo zkrátka o tom, že nesmíte moc vystrkovat hlavu…

Na což Park momentálně zapomněl. Do zátylku ho trefila papírová koule.

„To byly moje výpisky z biologie člověka, ty hovado,“ řekla Tina.

„Promiň, lásko,“ řekl na to Steve. „Já tě vo biologii člověka všecko naučím, co potřebuješ vědět?“

„Nauč ji styl vopilý vopice,“ řekl někdo.

„PARKU!“ zařval Steve.

Park si sundal sluchátka a otočil se. Steve trůnil jako král úplně vzadu. Dokonce i vsedě se skoro dotýkal hlavou stropu. Vždycky a všude vypadal, jako by měl kolem sebe nábytek pro panenky. Už od sedmičky by ho nikdo nerozeznal od dospělého chlapa, a to bylo ještě předtím, než mu začaly růst vousy. Což netrvalo dlouho.

Občas Park přemýšlel, jestli Steve chodí s Tinou, protože vedle ní působí ještě víc obludně. Většina holek ze čtvrti byla malá, ale Tina neměla snad ani metr pade. A to včetně hára.

Jednou, ještě na druhém stupni, si nějaký kluk dělal ze Stevea prču, že nesmí Tinu zbouchnout, protože jeho mamutí dítě by ji zabilo. „Protrhlo by jí břicho jako vetřelec,“ vyjádřil se konkrétně. Steve si o jeho ksicht zlomil malíček.

Když to slyšel Parkův táta, řekl: „Někdo by měl toho Murphyovic kluka naučit, jak se správně zatíná pěst.“ Park doufal, že ho to nikdo nenaučí. Ten kluk, co ho Steve praštil, nemohl týden otevřít oči.

Park hodil Tině zpátky zmuchlaný domácí úkol. Chytila ho.

„Parku,“ řekl Steve, „pověz tady Mikeymu vo karate stylu vopilý vopice.“

„Ten já neznám.“ Park pokrčil rameny.

„Ale existuje, že jo?“

„Už jsem o tom něco slyšel.“

„A máš to,“ řekl Steve. Hledal, co by po Mikeym hodil, ale nic nenašel, tak na něj místo toho ukázal. „Sem ti to kurva řikal.“

„Co ví krucinál Sheridan o kung-fu?“ namítl Mikey.

„Seš úplně blbej?“ opáčil Steve. „Jeho máma je Číňanka.“

Mikey si začal Parka prohlížet. Park se usmál a přimhouřil oči. „Jo, teď už to asi vidim,“ řekl Mikey. „Sem vždycky myslel, že seš Mexikán.“

„Ty vole, Mikey,“ řekl Steve, „ty seš takovej rasista.“

„Není Číňanka,“ řekla Tina. „Je Korejka.“

„Kdo?“ zeptal se Steve.

„Parkova máma.“

Parkova máma Tině už od základky stříhala vlasy. Obě nosily nachlup stejný účes, dlouhou trvalou s natupírovanou ofinou.

„Je to sexy baba, to zas jo,“ prohlásil Steve a rozesmál se vlastním slovům. „Bez urážky, Parku.“

Park se přinutil k dalšímu úsměvu, sjel hloub do sedadla, zase si nasadil sluchátka a pustil si to víc nahlas. Stejně Stevea a Mikeyho slyšel, i když seděli o čtyři řady dál.

„Ale k čemu to kurva je?“ zeptal se Mikey.

„Ty pako, chtěl by ses porvat s vožralou vopicí? Jsou velký jak kráva. Neviděls Nikdy neprohrát? Si představ, jak by tě takovej vorangutan zmasil.“

Park si té nové holky všiml asi tak ve stejné chvíli jako ostatní. Stála vepředu u první volné sedačky.

Seděl tam nějaký prvák, sám. Položil na prázdné místo vedle sebe batoh a zadíval se jinam. Všichni, kdo seděli sami, si přesedli k uličce. Park zaslechl, jak se Tina uchichtla. Pro takovéhle věci žila.

Ta nová se zhluboka nadechla a postoupila dál do uličky. Nikdo se na ni nepodíval. Park se taky snažil nedívat, ale bylo to jako železniční neštěstí nebo zatmění slunce.

Ta holka vypadala přesně jako někdo, komu se tohle stává.

Nebyla jen nová, ale taky tlustá a nemotorná. Měla šílené vlasy, příšerně zrzavé a ještě navíc kudrnaté. A oblečená byla jako… jako by chtěla, aby na ni lidi zírali. Nebo jako by nevěděla, jak vadně vypadá. Měla na sobě kostkovanou košili, pánskou, na krku snad deset ujetých náhrdelníků a kolem zápěstí uvázané šátky. Připomínala Parkovi strašáka do zelí nebo hadrovou panenku, jaké měla jeho máma na prádelníku. Něco, co v divočině nepřežije.

Autobus zase zastavil, nastoupila další várka dětí. Cpali se kolem té holky, strkali do ní a sedali si na svoje místa.

To byl právě ten problém – všichni v tomhle autobuse už měli svoje místa, která si zabrali první den školy. A kdo měl jako Park to štěstí, že seděl na dvojsedačce sám, ten nemínil o tuhle výhodu přijít. Zvlášť ne kvůli někomu takovému.

Park znovu zvedl oči. Ta holka tam prostě jen tak stála.

„Hej, ty!“ houkl řidič. „Sedni si.“

Holka popošla dál do autobusu. Nestvůře přímo do tlamy. Kristapána, pomyslel si Park, stůj. Otoč to. Cítil, jak se Steve a Mikey s každým jejím krokem mlsně olizují. Znovu se pokusil odvrátit pohled.

Vtom holka uviděla volné místo přes uličku od Parka. Tvář se jí rozsvítila úlevou a rychle k němu zamířila.

„Hej,“ řekla ostře Tina.

Holka šla dál.

„Hej,“ zopakovala Tina. „Rézi.“

Steve se rozesmál. Jeho kámoši se ve vteřině přidali.

„Tam nemůžeš sedět,“ pokračovala Tina. „Tam sedí Mikayla.“

Holka se zastavila, podívala se na Tinu, pak na prázdnou sedačku.

„Sedni si!“ zařval vepředu řidič.

„Někam si sednout musím,“ řekla holka pevně a klidně.

„To není můj problém,“ štěkla Tina. Autobus sebou škubl a holka udělala krok vzad, aby neupadla. Park si chtěl ještě víc zesílit walkmana, ale už ho měl na maximum. Znovu se na tu novou podíval. Vypadalo to, že začíná brečet.

Než se vůbec vědomě rozhodl, že to udělá, odsedl si k okýnku.

„Sedni si,“ řekl. Vyznělo to naštvaně. Holka se k němu otočila, jako by si nebyla jistá, jestli není jen další z těch pitomců. „Kurvafix,“ sykl Park a ukázal na místo vedle sebe, „prostě se posaď.“

Sedla si. Nic neřekla – zaplaťpánbůh mu nepoděkovala – a nechala mezi nimi mezeru dvacet čísel.

Park se obrátil k plexisklovému oknu a čekal, až vypukne peklo.

KAPITOLA 2

ELEANOR

Eleanor zvažovala své možnosti:

1. Mohla by jít ze školy domů pěšky. Pro: Pohyb, barva ve tvářích, měla by čas pro sebe. Proti: Ještě neznala adresu, kam se přestěhovali, nevěděla ani, kterým směrem by přibližně měla jít.

2. Mohla by zavolat mámě a poprosit, ať pro ni přijede. Pro: Spousta věcí. Proti: Máma nemá telefon. Ani auto.

3. Mohla by zavolat tátovi. Cha.

4. Mohla by zavolat babičce. A jen tak hodit řeč.

Seděla na betonových schodech před školou a dívala se na řadu žlutých autobusů. Stál tam i ten její. Linka 666.

I kdyby se Eleanor dneska nějak vyhnula autobusu, i kdyby se zničehonic objevila kmotřička víla v kočáře z dýně, stejně bude muset zase zítra nějak dojet do školy.

A nehrozí, že by ti zplozenci satana z autobusu zítra vstali z postele lepší nohou. To fakt ne. Vůbec by ji nepřekvapilo, kdyby si příště vyvrátili čelisti jako žraloci. Ta holka vzadu, ta blonďatá s plísňovou džínskou? Ta má pod ofinou schované rohy, to je jasné. A ten její kluk nejspíš pochází z krve nefilim.

Ta holka, vlastně oni všichni Eleanor nenáviděli, ještě než ji vůbec uviděli. Jako kdyby je někdo v předchozím životě najal, aby ji zabili.

Nedokázala říct, jestli ten asijský kluk, který ji nakonec pustil sednout, patří k nim, nebo jestli je akorát doopravdy blbej. (Ne blbej jako blbej… Chodil s ní na dva předměty pro pokročilé.)

Máma trvala na tom, že ji na nové škole musí zařadit do tříd pro pokročilé. Hrozně vyváděla, když zjistila, jak špatné známky měla Eleanor loni v prváku. „Tomu se přece nemůžete divit, paní Douglasová,“ řekla jí výchovná poradkyně. Cha, pomyslela si Eleanor, to byste se divila, čemu všemu se v týhle situaci dokáže divit.

Ale co. Eleanor mohla stejně dobře koukat na mraky v hodinách pro pokročilé. Oken je v těch třídách stejně.

Pokud se do téhle školy vůbec ještě vrátí.

Pokud se vůbec dostane domů.

Stejně o tom, co se stalo v autobuse, nemohla mámě říct. Máma už jí nabízela, že nemusí jezdit autobusem. Včera, když jí pomáhala vybalovat…

„Richie říkal, že tě bude vozit,“ řekla, „má to při cestě do práce.“

„A budu muset sedět venku na korbě?“

„On se s tebou snaží usmířit, Eleanor. Slíbilas, že se budeš taky snažit.“

„Já se radši usmiřuju na dálku.“

„Řekla jsem mu, že jsi připravená stát se součástí naší rodiny.“

„Já už součástí týhle rodiny jsem. Dokonce patřím k zakládajícím členům.“

„Eleanor,“ řekla máma. „Prosím.“

„Budu prostě jezdit autobusem,“ prohlásila Eleanor. „Žádnej problém. Seznámím se s lidma.“

Cha, pomyslela si teď. Velké, dramatické cha.

Autobus za chvíli odjede. Pár jiných už vyrazilo. Někdo seběhl ze schodů a neúmyslně jí kopl do batohu. Dala ho z cesty a začala se omlouvat – ale byl to ten blbej asijskej kluk, a jakmile ji poznal, zamračil se. Tak se na něj taky zamračila a on běžel dál.

No tak jo, pomyslela si. Toho bohdá nebude, aby malá sataňátka zůstala o hladu.

KAPITOLA 3

PARK

Cestou domů na něj vůbec nepromluvila.

Park celý den přemýšlel, jak by se té nové holky zbavil. Musel by si někam přesednout. Jiné řešení neexistovalo. Jenže kam? Nechtěl se nikomu vnucovat. A už jen to, že sedí někde jinde, by k němu přilákalo Steveovu pozornost.

Čekal, že se do něj Steve začne navážet hned, jak tu holku pustil sednout, ale on se jen dál bavil o kung-fu. Park toho náhodou o kung-fu věděl spoustu. Protože jeho táta byl vysazený na bojová umění, ne proto, že jeho máma je z Koreje. On a jeho mladší brácha Josh začali dělat taekwondo, jakmile se naučili chodit.

Přesednout si, ale kam…

Určitě by se našlo místo vepředu mezi prváky, ale to by byla všeříkající ukázka slabosti. Navíc se mu dost nelíbilo, že by měl tu novou divnou holku nechat vzadu v autobuse samotnou.

Nenáviděl se za to, že takhle uvažuje.

Kdyby se jeho táta dozvěděl, o čem přemýšlí, řekl by, že Park je poseroutka. Projednou nahlas. Kdyby se to dozvěděla babička, dala by mu jednu za ucho. „Co je to za způsoby?“ řekla by. „Takhle se chováš k člověku, kterýho potkala smůla?“

Jenže Park taky neměl zrovna štěstí – nebo postavení – aby mohl být k té trapné zrzce velkorysý. Stačilo to akorát na to, aby mu všichni dali pokoj. A věděl, že je to dost hnusné, ale svým způsobem byl rád, že takoví jako ta holka existujou. Protože na světě jsou i lidi jako Steve, Mikey a Tina a potřebujou nějakou kořist. Když to nebude ta zrzka, bude to někdo jiný. A když to nebude někdo jiný, bude to Park.

Dneska ráno to Steve nechal být, ale to nevydrží věčně…

Znovu uslyšel babičku: „Synku, ty si opravdu děláš hlavu s tím, žes udělal něco pěknýho a ostatní to viděli?“

Zas tak pěkné to od něj nebylo. Pustil tu holku sednout, ale byl na ni sprostý. Když odpoledne přišla k nim na angličtinu, měl pocit, že ho pronásleduje jako rozzlobený duch…

„Eleanor,“ přivítal ji pan učitel Stessman. „To jméno má zvuk. Nosívaly ho královny, víte?“

„Tak se jmenuje ta tlustá čipmančice,“ zašeptal někdo za Parkem. Někdo jiný se zasmál.

Pan Stessman ukázal na prázdnou lavici vepředu.

„Dnes předčítáme poezii, Eleanor,“ oznámil jí. „Dickinsonovou. Mohla byste třeba začít.“ Otevřel učebnici na příslušné straně a ukázal tam. „Do toho,“ řekl, „hezky hlasitě a zřetelně. Já vás zastavím.“

Ta nová se na učitele podívala, jako by doufala, že si dělá srandu. Jakmile pochopila, že nedělá – on si srandu nedělal skoro nikdy – začala číst.

„Po mnoho let jsem hladověla,“ přednesla. Pár spolužáků se zasmálo. Ježíši, pomyslel si Park, to je celý pan Stessman, dát tlusté holce první den ve škole předčítat básničku o jídle.

„Pokračujte, Eleanor,“ řekl pan Stessman.

Vzala to znovu od začátku, což Park nepovažoval za nejlepší nápad.

„Po mnoho let jsem hladověla,“ přečetla, tentokrát hlasitěji.

„Až přišel můj čas polední,

sedla jsem k stolu, rozechvělá

a okusila vzácných vín.

Tak prostřeno jsem vídala,

když ztrápená hladem, samotou

šla jsem a za okny uhlídala

hojnost, jež nemohla býti mou.“

Učitel ji nezastavil, a tak tím klidným, odbojným tónem přečetla celou básničku. Stejným tónem mluvila s Tinou.

„To bylo skvělé,“ prohlásil pan Stessman, když skončila. Celý zářil. „Jednoduše skvělé. Doufám, Eleanor, že tu ještě budete, až budeme probírat Médeiu. Tenhle hlas přijíždí na válečném voze taženém draky.“

Když ta holka přišla na dějepis, pan Sanderhoff z toho nedělal žádný tyjátr. Předala mu svoje papíry a on řekl jen: „Á, královna Eleonora Akvitánská.“ Posadila se pár řad před Parka, a co viděl, celou hodinu čučela do sluníčka.

Nenapadal ho žádný způsob, jak se jí v autobuse zbavit. Ani jak se zbavit sám sebe. A tak si nasadil sluchátka, ještě než si k němu sedla, a zesílil walkmana na maximum.

Naštěstí na něj vůbec nepromluvila.

KAPITOLA 4

ELEANOR

Odpoledne přišla domů dřív než mladší děti a byla za to ráda, protože ještě nebyla připravená znova se s nimi potkat. Když včera večer vešla dovnitř, byla to taková fraška…

Eleanor tolikrát přemýšlela, jaké to bude, až se konečně vrátí domů, a tolik se jí po všech stýskalo – čekala, že jí přichystají hotovou vlajkoslávu. Myslela, že to bude samé líbání a objímání.

Ale když vešla do tohohle domu, zdálo se, že ji sourozenci vůbec nepoznali.

Ben po ní jen střelil pohledem a Maisie – Maisie seděla Richiemu na klíně. Eleanor by se z toho přímo na místě pozvracela, kdyby těsně předtím neslíbila mámě, že bude až do konce života nejhodnější na světě.

Jenom Myšák k ní přiběhl a objal ji. Vděčně ho zvedla do náruče. Teď mu bylo pět a byl těžký.

„Čau, Myšáku,“ řekla. Říkali mu tak už odmalička, nevzpomínala si proč. Spíš jí ale připomínal velké uslintané štěně – neustále plný nadšení, pořád někomu lezl na klín.

„Hele, tati, to je Eleanor,“ řekl Myšák a seskočil na zem. „Znáš Eleanor?“

Richie dělal, jako že neslyší. Maisie všechno sledovala a cucala si palec. To u ní Eleanor neviděla už celé roky. Teď jí bylo osm, ale s palcem v puse vypadala jako batole.

Malej si Eleanor ani nemohl pamatovat. Budou mu už dva… Seděl na zemi s Benem. Benovi bylo jedenáct. Upíral pohled na zeď za televizí.

Máma odnesla Eleanořin plátěný pytel s věcmi do ložnice vedle obýváku a Eleanor šla za ní. Byl to mrňavý pokojíček, vešla se tam jen komoda a patrová válenda. Myšák přiběhl za nimi. „Dostaneš horní postel,“ prohlásil, „a Ben musí spát se mnou na zemi. Máma nám to řekla a on se rozbrečel.“

„Tím se netrap,“ řekla máma tiše. „Všichni se musíme trochu stěsnat.“

V tomhle pokoji nebylo na žádné stěsnávání místo. (Eleanor se rozhodla, že si tenhle postřeh nechá pro sebe.) Co nejdřív si zalezla do postele, aby nemusela zpátky do obýváku.

Když se v noci probudila, všichni tři bráškové spali na zemi. Nemohla slézt z postele a přitom na některého nešlápnout, navíc ani nevěděla, kde je koupelna…

Našla ji. V celém domě bylo jen pět místností, a koupelna se snad ani nemohla počítat. Byla spojená s kuchyní – jako že doslova spojená, neměla dveře. Eleanor usoudila, že tenhle barák navrhli neandrtálci. Někdo, nejspíš máma, pověsil mezi ledničku a záchod květovaný závěs.

Když se Eleanor teď odpoledne vrátila ze školy, odemkla si novým vlastním klíčem. V denním světle působil dům snad ještě depresivněji – zchátrale a prázdně, ale aspoň tu mohla být o samotě, sama s mámou.

Bylo zvláštní přijít domů a uvidět mámu, jak stojí v kuchyni, úplně… úplně normálně. Krájela cibuli do polívky. Eleanor bylo do breku.

„Co škola?“ zeptala se máma.

„Dobrý,“ odpověděla Eleanor.

„Líbilo se ti tam první den?“

„Jasně. Teda jako, prostě škola.“

„Budeš muset hodně dohánět?“

„Ani ne.“

Máma si otřela ruce do nohavic džínů, zastrčila si vlasy za uši a Eleanor už po desetitisící zůstala jak tumpachová nad tím, jak je krásná.

Když byla Eleanor malá, připadalo jí, že její máma vypadá jako královna, hvězda z nějaké pohádky.

Ne princezna, ty jsou akorát hezké. Eleanořina máma byla krásná. Vysoká, vznosná, měla široká ramena a elegantní pas. Každá její kost jako by měla závažnější poslání než kosti ostatních lidí. Jako by nesloužily jen k opoře, ale měly něco konkrétního znázornit.

Měla výrazný nos, ostrou bradu a vysoké, silné lícní kosti. Když jste Eleanořinu mámu uviděli, napadlo vás, že ji určitě někdo někde vytesal do přídě vikinské lodě nebo vymaloval na trup letadla…

Eleanor jí byla poměrně podobná.

Jenom ne dost.

Vypadala, jako kdybyste se na její mámu podívali přes akvárium. Byla zaoblenější a měkčí. Rozmazaná. Co bylo na mámě sošné, to bylo na Eleanor těžkopádné. Co bylo na mámě pečlivě vykreslené, tam měla Eleanor jen šmouhy.

Po pěti dětech měla její máma prsa a boky jako modelka z reklamy na cigarety. Eleanor už v šestnácti figurou připomínala středověkou krčmářku.

Všeho měla nadbytek, jen výška jí chyběla, a tak to nebylo kde schovat. Prsa jí začínala hned pod bradou, boky měla… jako karikatura. Dokonce i máminy dlouhé vlnité rudohnědé vlasy byly legitimnější verzí Eleanořiných řvavě zrzavých kudrlinek.

Eleanor si zahanbeně sáhla na hlavu.

„Chci ti něco ukázat,“ řekla jí máma a přikryla hrnec pokličkou, „ale nechtěla jsem před malejma. Pojď se mnou.“

Eleanor za ní šla do dětského pokoje. Máma otevřela vestavěnou skříň a vytáhla štos ručníků a prádelní koš plný ponožek.

„Když jsme se stěhovali, nepobrala jsem všecky tvoje věci,“ řekla. „Sama vidíš, že tady není tolik místa jako v tom starým domě…“ Sáhla dozadu do skříně a vytáhla černý igelitový pytel na odpadky. „Ale zabalila jsem, co jsem mohla.“ Podala pytel Eleanor. „Za ten zbytek se omlouvám.“

Eleanor si do té doby myslela, že Richie před rokem, deset vteřin potom, co ji vyrazil z domu, vyházel všechny její věci do popelnice. Vzala si pytel. „To neva,“ řekla. „Děkuju.“

Máma natáhla ruku a na chviličku ji položila Eleanor na rameno. „Malý budou doma tak za dvacet minut,“ řekla, „a jídlo bude kolem půl pátý. Radši mívám všecko odbytý, než Richie přijde domů.“

Eleanor přikývla. Jen máma odešla z pokoje, otevřela pytel. Chtěla se podívat, co vlastně ještě má…

Ze všeho nejdřív poznala vystřihovací panenky. Byly tam jen tak naházené, zpřehýbané, pár bylo pokreslených pastelkami. Už spoustu let si s nimi nehrála, ale stejně měla radost, když je tam uviděla. Narovnala je a poskládala na hromádku.

Pod panenkami bylo asi tak deset knížek, máma je tam musela naházet úplně namátkou. Stejně nevěděla, které má Eleanor nejradši. Potěšilo ji, když našla Garpa a Dalekou cestu za domovem. K její smůle tam ale byl jen Oliverův příběh, Love Story ne. A taky jenom Malí muži, kdežto Malé ženy i Joini chlapci zmizeli.

V pytli byla taky spousta papírů. Ve svém bývalém pokoji měla Eleanor kartotéku a máma asi pobrala většinu šanonů. Eleanor se to všechno pokusila srovnat do úhledné hraničky, vysvědčení, školní fotky, korespondenci od kamarádů na dopisování.

Zajímalo by ji, kde skončily ostatní věci ze starého domu. Ne jenom ty její, ale všechny. Nábytek, hračky, máminy pokojové kytky a obrazy. Svatební servis z Dánska po babičce… Červený koník s nápisem „Uff da!“, který odjakživa visel nad dřezem.

Třeba to zabalili a někam uložili. Třeba máma doufá, že tenhle neandrtálský dům je jen dočasné řešení.

Eleanor doufala, že dočasné řešení je Richie.

Na dně černého pytle ležela krabice. Když ji uviděla, poskočilo jí srdce. Strejda z Minnesoty odjakživa dával jejich rodině k Vánocům členství v klubu, který jim pak každý měsíc bezplatně zasílal ovoce v dárkovém balení, a Eleanor a její sourozenci se vždycky porvali o krabice, ve kterých přišlo. Byla to pitomost, ale ty krabice byly parádní, pevné, s hezkým víkem. Tahle byla od grepů, měla už otlučené rohy.

Eleanor ji opatrně otevřela. Všechno uvnitř zůstalo nedotčené. Byly tam její tužky a pera, pastelky a značkové fixy (další vánoční dárek od strejdy). Taky hromádka papírků se vzorky z drogerie, pořád voněly po drahých parfémech. A nakonec její walkman. Nic se mu nestalo. Bez baterií, ale hlavně že tam byl. Protože kde je walkman, tam může být i hudba.

Eleanor se naklonila ke krabici. Voněla po Chanelu číslo 5 a ořezaných tužkách. Vzdychla.

Když si navrácený majetek prohlédla a srovnala, nemohla s ním už nic dalšího dělat. Do komody se pořádně nevešlo ani její oblečení. A tak dala stranou krabici a knížky a všechno ostatní pečlivě uložila zpátky do pytle. Ten potom zastrčila co nejhloub do nejvyššího regálu vestavěné skříně, za ručníky a zvlhčovač vzduchu.

Vylezla na svoje patro a našla tam opelichaného starého kocoura. „Kšic,“ sykla a odstrčila ho. Kocour seskočil na zem a vyběhl z pokoje.

KAPITOLA 5

PARK

Pan Stessman po nich chtěl, aby se naučili nazpaměť básničku, jakou budou chtít. Teda jakou si vyberou.

„Všechno ostatní, co vás naučím, zapomenete,“ řekl pan Stessman a pohladil si knír. „Všechno. Možná vám utkví v paměti, že Beowulf bojoval s netvorem. Možná to, že ‚Být, či nebýt‘ neřekl Macbeth, ale Hamlet… Ale všechno ostatní? Na to zapomeňte.“

Zvolna přecházel uličkami. Pan Stessman tohle zbožňoval – divadlo jednoho herce. Zastavil se u Parkovy lavice a ležérně se opřel rukou o jeho židli. Park si přestal kreslit a narovnal se. Stejně kreslit neuměl.

„A proto se naučíte nazpaměť básničku,“ pokračoval učitel. Na okamžik se odmlčel a usmál se na Parka jako Gene Wilder v továrně na čokoládu. „Mozky milují poezii. Přímo se na ně lepí. Teď se naučíte básničku, a až se za pět let potkáme někde v restauraci, řeknete: ‚Pane Stessmane, pořád ještě si pamatuju Nezvolenou cestu! Poslouchejte – dvě cesty se dělily ve žlutém háji…‘“

Popošel k další lavici. Park si oddechl.

„Mimochodem, Nezvolenou cestu si vybrat nesmíte, mám jí už plné zuby. Ani žádné dětské říkanky. Shel Silverstein je bezva, ale už jste na střední. Všichni jsme tu dospělí. Vyberte si něco pro dospělé… Něco romantického, to vám radím. To v životě nejvíc užijete.“

Prošel kolem lavice té nové, ale ta dál koukala z okna.

„Samozřejmě je to na vás. Vyberte si třeba něco od Langstona Hughese, Potlačený sen – Eleanor?“ Otočila k němu bezvýrazný pohled. Naklonil se k ní. „Tu byste si mohla vybrat vy. Je břitká a pravdivá. Ale jak často se vám stane, že se s ní pochlubíte? Ne. Vyberte si báseň, která k vám promlouvá. Která vám pomůže promluvit k někomu jinému.“

Park měl v úmyslu vybrat si básničku, která se rýmuje, aby se mu líp pamatovala. Měl pana Stessmana rád, vážně jo, ale kéž by trochu ubral. Když to takhle prožíval, Parkovi za něj bylo trapně.

„Zítra se sejdeme v knihovně,“ oznámil pan Stessman, když se konečně vrátil ke katedře. „Zítra půjdeme trhat růže.“

Zazvonilo. Jako na zavolanou.

KAPITOLA 6

ELEANOR

„Bacha, Krámařko.“

Tina se procpala kolem Eleanor do autobusu.

Navedla všechny na tělocviku, aby jí říkali Rézi, ale sama už postoupila ke Krámařce a Krvavé Máry. „Protože to vypadá, že tvoje vlasy maj pořád krámy,“ poučila ji dneska v šatně.

To, že Tina chodí s Eleanor na tělák, bylo naprosto logické – jelikož tělák je jedna z poboček pekla a Tina je stoprocentně ďábel. Divný miniďáblík. Ďábel na hraní. Ďábel pro panenky. A kolem sebe má celou tlupu nižších démonů v jednotných cvičebních úborech.

Jednotný cvičební úbor měly vlastně všechny.

Eleanor byla pěkně otrávená, když na bývalé škole musely nosit na tělocvik šortky. (Svoje nohy nenáviděla ještě o trochu víc než zbytek svého těla.) Jenže tady na Severní se povinně nosily cvičební úbory. Polyesterové jednodílné trikoty. Spodek byl červený, vršek červenobíle pruhovaný a celé se to zapínalo vepředu na zip.

„Červená ti nesluší, Rézi,“ prohodila Tina, když to na sebe Eleanor poprvé navlíkla. Ostatní holky se rozesmály, dokonce i ty černé, co Tinu nesnášely. Smát se Eleanor, to byla ta hora, na které se podle Martina Luthera Kinga všechny rasy sejdou.

Když se kolem ní teď Tina procpala do autobusu, Eleanor si dala s nastupováním načas, ale stejně tam byla dřív než ten blbej asijskej kluk. Takže bude muset potom vstát a pustit ho na jeho místo u okna. Což bude trapas. Celé to bylo trapné. Vždycky když autobus vjel do výmolu, Eleanor tomu klukovi skoro přistála na klíně.

Snad někdo z autobusu nechá školy nebo umře a ona si bude moct přesednout.

Aspoň že na ni vůbec nemluvil. Ani se na ni nedíval.

To si teda aspoň myslela. Nikdy se na něj nepodívala.

Občas se koukla na jeho boty. Byly super. A občas se mrkla, co čte.

Samé komiksy.

Eleanor si do autobusu nic ke čtení nebrala. Nestála o to, aby ji Tina nebo kdokoli jiný přistihl se skloněnou hlavou.

PARK

Nepřipadalo mu správné sedět vedle té holky den co den a vůbec s ní nemluvit. I když je divná. (Teda, divná, to je slabé slovo. Dneska byla nastrojená jak vánoční stromeček, všecko měla ošpendlené všelijakými tvary vystříhanými z látky a stužkami…) Celou cestu se nemohl dočkat, až vystoupí. Až se jí zbaví, a vůbec všech.

„Brácha, kde máš dobok?“

Chtěl si sníst večeři o samotě u sebe v pokoji, ale mladší brácha Josh ho nenechal. Stál ve dveřích oblečený na taekwondo a ládoval se kuřecím stehnem.

„Táta tady hned bude,“ zahuhlal Josh s plnou pusou, „a pěkně ho nasere, když nebudeš připravenej.“

Za Joshem se objevila máma a dala mu pohlavek. „Nemluv sprostě.“ Musela si přitom stoupnout na špičky. Josh byl po tátovi, už teď přerostl mámu skoro o dvacet čísel – a Parka o osm.

Pruda.

Park vystrčil Joshe ze dveří a zabouchl je. Pozici staršího si zatím navzdory rostoucímu výškovému rozdílu udržoval metodou předstírání, že dokáže Joshe pořád přeprat.

A v taekwondu ho doopravdy přeprat zvládal – ale jen proto, že Josh neměl trpělivost na žádný sport, ve kterém mu výška nedávala jednoznačnou převahu. Na jeho žákovské fotbalové zápasy už se chodil dívat trenér středoškolského týmu.

Park se převlékl do doboku a dumal, jestli nebude muset brzo začít nosit věci po Joshovi. Možná by mohl na jeho fotbalových tričkách fixou přemalovat nápisy, aby vypadaly jako název nějaké kapely. Ale třeba na to ani nedojde – možná víc než metr šedesát čtyři nikdy mít nebude. Možná z toho, co nosí teď, už nevyroste.

Obul si conversky, odnesl si večeři do kuchyně a najedl se u linky. Máma se snažila žínkou dostat z Joshovy bílé bundy mastný flek.

„Mindy?“

Tohle Parkův táta řekl každý den, když přišel domů, jako táta v tom sitcomu. („Lucy?“) A máma vždycky odněkud zavolala: „Tady!“

Akorát že ona říkala „Tadííí!“ Vypadalo to, že nikdy nepřestane mluvit, jako kdyby dorazila z Koreje teprve včera. Někdy si Park myslel, že si ten přízvuk pěstuje schválně, protože se to tátovi líbí. Ale ve všem jiném se tolik snažila zapadnout… Kdyby uměla mluvit, jako by se narodila hned tady za rohem, mluvila by tak.

Táta se vřítil do kuchyně a popadl mámu do náruče. Tohle taky dělali každý večer. Cicmali se jak puberťáci bez ohledu na to, kdo se kouká. Vypadalo to, jako když se obr mucká s panenkou.

Park zatahal bráchu za rukáv. „Dělej, jdeme.“ Mohli počkat v autě. Táta přijde za chvíli, jen co se převlíkne do svého mamutího doboku.

ELEANOR

Nemohla si zvyknout, že večeří tak brzo.

Kdy to začalo? Ve starém domě jedli všichni společně, dokonce i s Richiem. Eleanor si rozhodně nestěžovala, že nemusí s Richiem jíst… ale teď to vypadalo, že je máma chce mít všechny z krku, než Richie dorazí domů.

Dokonce pro něj vařila jinou večeři. Dětem dávala grilovaný sýr a Richiemu steaky. Ani ten sýr Eleanor nevadil, byla to příjemná změna oproti fazolové polívce, rýži s fazolemi a huevos y frijoles…

Po večeři si obvykle zalezla do pokoje a četla si, ale malí chodili ven. Co budou dělat, až bude moc zima a začne se brzo stmívat? Budou se v tom pokojíčku schovávat všichni? Bylo to šílené. Jak z Deníku Anny Frankové.

Eleanor vylezla na svoje patro a přitáhla si krabici. Ten pitomej kocour už jí zas chrněl na posteli. Shodila ho dolů.

Otevřela krabici od grepů a prohrábla psací potřeby. Pořád se chystala, že napíše kamarádům z bývalé školy. Nestihla se před odjezdem s nikým rozloučit. Máma se tam prostě zčistajasna objevila a odvedla Eleanor z hodiny. „Sbal si věci, jedeme domů.“

Máma byla tak šťastná.

A Eleanor taky.

Jely přímo na Severní, aby se tam Eleanor zapsala, a cestou do nového domu se stavily v Burger Kingu. Máma jí pořád tiskla ruku… Eleanor dělala, že nevidí modřiny na jejím zápěstí.

Dveře ložnice se otevřely a dovnitř vešla její mladší sestra. Nesla kocoura.

„Máma chce, abys nezavírala dveře,“ řekla Maisie, „aby to tu větralo.“ V celém domě byla rozcapená okna, ale vzduch se nijak znatelně nehýbal. Když byly dveře otevřené, Eleanor viděla na Richieho, který seděl na gauči. Posunula se na posteli dozadu, až jí zmizel z dohledu.

„Co děláš?“ zeptala se Maisie.

„Píšu dopis.“

„Komu?“

„Ještě nevím.“

„Můžu k tobě nahoru?“

„Ne.“ V tu chvíli Eleanor myslela jen na to, že si musí uchránit svoji krabici. Nechtěla, aby Maisie viděla pastelky a čisté papíry. Navíc v koutku duše pořád chtěla sestru nějak potrestat za to, že seděla Richiemu na klíně.

To by se předtím nestalo.

Než Richie Eleanor vyhodil z domu, všichni sourozenci byli jednotně proti němu. Eleanor ho asi nenáviděla nejvíc a dávala to nejvíc najevo, ale ostatní byli na její straně, Ben, Maisie, dokonce i Myšák. Ten kradl Richiemu cigarety a schovával je. To jeho posílali, aby ťukal mámě na dveře, jakmile zaslechli vrzat péra postele…

Když to bylo něco horšího než vrzání, když se ozval křik nebo pláč, schoulili se k sobě, všech pět, na Eleanořině posteli. (Ve starém domě měl každý svoji.)

Tenkrát Maisie sedávala po Eleanořině pravici. Když se Myšák rozbrečel, když se Ben tvářil prázdně jako ve snách, Maisie s Eleanor se na sebe zadívaly.

„Nenávidím ho,“ začala vždycky Eleanor.

„Nenávidím ho tak hrozně, že si přeju, aby umřel,“ navázala Maisie.

„Doufám, že v práci spadne ze žebříku.“

„Doufám, že ho přejede náklaďák.“

„Popelářský auto.“

„Jo,“ procedila Maisie mezi zuby, „a jeho mrtvolu zasype všecko to smetí.“

„A pak ji ještě přejede autobus.“

„Jo.“

„Doufám, že v něm budu sedět.“

Teď Maisie dala kocoura zpátky na Eleanořinu postel. „On tam rád spí.“

„Ty mu taky říkáš tati?“ zeptala se Eleanor.

„Teď je náš táta,“ odpověděla Maisie.

Eleanor se probudila uprostřed noci. Richie usnul v obýváku u puštěné televize. Cestou do koupelny ani nedýchala a ze strachu nespláchla záchod. Když se vrátila do pokoje, zavřela dveře. S větráním ať se jdou všichni bodnout.

KAPITOLA 7

PARK

„Pozvu Kim na rande,“ řekl Cal.

„Kim ne,“ odvětil Park.

„Proč ne?“ Seděli v knihovně, měli si hledat básničky. Cal už si vybral jednu krátkou o holce jménem Julia, ze které „šat vlaze stéká“. („Sprostý,“ ohodnotil to Park. „Nemůže to být sprostý,“ bránil se Cal. „Je to tři sta let starý.“)

„Protože Kim ne,“ odpověděl Park. „Tu na rande pozvat nemůžeš. Koukni se na ni.“

Kim seděla s dalšíma dvěma slušňačkama u vedlejšího stolu.

„No právě, koukni se na ni,“ řekl Cal, „číča.“

„Ježíši,“ vzdychl Park. „Nemluv takhle blbě.“

„Co je? To se říká. Číča se říká.“

„To máš z toho svýho skejťáckýho časáku, že jo?“

„Tak se lidi učej nový slova, Parku,“ Cal poklepal na sbírku básní, „čtou.“

„Moc tlačíš na pilu.“

„Je to číča,“ prohlásil Cal, kývl na Kim a vytáhl z batohu salámovou tyčinku.

Park se na Kim znovu podíval. Měla blonďaté mikádo, tuhou nakulmovanou ofinu a jako jediná na škole nosila hodinky Swatch. Byla to jedna z těch holek, co se jim nikdy nic nepomačká. Odmítala se Calovi podívat do očí. Bála se, že by se jí udělal flek.

„Tohle je můj rok,“ řekl Cal. „Najdu si holku.“

„Ale Kim to asi nebude.“

„Proč ne? Myslíš, že bych měl mířit níž?“

Park se na něj zadíval. Cal nevypadal nejhůř. Trochu jako přerostlý Barney Rubble z Flintstoneových… Mezi předními zuby měl zalezlé kousky salámu.

„Miř jinam.“

„Jdi se bodnout,“ řekl Cal. „Začnu na špici. A tobě taky najdu holku.“

„Děkuju, ale nechci.“

„Dvojitý rande.“

„Ne.“

„V tvým autě.“

„Moc se netěš.“ Táta Parkovi fašounsky zkomplikoval situaci kolem řidičáku – včera večer mu oznámil, že se nejdřív musí naučit řídit s ručním řazením. Park otevřel další sbírku básní. Všechny byly o válce. Zase ji zavřel.

„Tamhle je jedna, co po tobě možná jede,“ řekl Cal. „Někdo tady ucejtil volání džungle.“

„To je rasistický a ještě mimo mísu,“ upozornil ho Park a zvedl hlavu. Cal kývl na opačnou stranu knihovny. Seděla tam ta nová holka a civěla přímo na ně.

„Je jí teda pěknej kus,“ řekl Cal, „ale Chevrolet Impala je prostornej vůz.“

„Nekouká na mě. Jen čumí do blba, dělá to pořád. Sleduj.“ Park na ni zamával, ale ona ani nemrkla.

Od toho prvního dne v autobuse s ní navázal oční kontakt jen jednou. Minulý týden na dějáku a málem mu přitom pohledem vypíchla obě oči.

Jestli někdo nechce, aby na něj lidi civěli, napadlo ho tehdy, neměl by nosit ve vlasech rybářský mušky. Její šperkovnice musí připomínat šuplík v dílně. Ne že by všecko, co si kdy vzala na sebe, vypadalo úplně uhozeně… Líbily se mu jedny její kecky s jahodama. A jedno její lesklé zelené sako by klidně sám nosil, kdyby si myslel, že to bude v pohodě.

Co když si ta holka myslí, že je to v pohodě?

Park se každé ráno připravoval na nejhorší, než nastoupila do autobusu, ale na ni se dost dobře připravit nedalo.

„Ty ji znáš?“ zeptal se ho Cal.

„Ne,“ vyhrkl Park rychle. „Jezdí naším autobusem. Je divná.“

„Volání džungle se říká,“ prohlásil Cal.

„O černoších. Když se ti líběj. A mám dojem, že to není zrovna kompliment.“

„Vy tam u vás ale taky máte džungli,“ řekl Cal a ukázal na něj. „Neviděls Apokalypsu?“

„Měl bys pozvat Kim na rande,“ řekl Park. „Je to bezva nápad.“

ELEANOR

Eleanor se nemínila servat o sbírku e. e. cummingse jako o poslední panenku v regálu před Vánocemi. Našla si prázdný stůl v sekci afroamerické literatury.

To byla další podivnost na téhle zasrané škole – teda podělané, opravila se v duchu.

Většina zdejších žáků byli černoši, ale na předměty pro pokročilé s ní chodili hlavně bílí. Dojížděli sem autobusem ze západní Omahy. Bílí, co chodili na předměty pro silně nepokročilé, sem jezdili z opačného konce města.

Eleanor si přála chodit na víc předmětů pro pokročilé. Kdyby tak existoval tělák pro pokročilé…

Stejně nehrozilo, že by ji tam pustili. Spíš by ji zařadili do tělocviku pro zaostalé. S ostatníma tlustoprdkama, co neudělají sed z lehu.

Ale o to nešlo. Šlo o to, že pokročilí studenti, ať už černí, bílí nebo těch pár Asiatů, byli obecně milejší. V jádru možná byli stejní hajzlíci, ale báli se dostat do průšvihu. Anebo je vycepovali ke slušnosti – aby vždycky pustili sednout staré lidi a holky.

Eleanor chodila na pokročilou angličtinu, dějepis a zeměpis, ale zbytek hodin si připadala jako ve cvokhauzu. Džungle před tabulí hadr. Nejspíš by se měla v těch hodinách pro chytré víc snažit, aby ji odtamtud nevyrazili.

Začala si do sešitu opisovat básničku „Pták v kleci“ od nějaké Mayi Angelou… Perfektní. Rýmovala se.

KAPITOLA 8

PARK

Četla si jeho komiksy.

Park si ze začátku myslel, že se mu to jen zdá. Každou chvíli se ho zmocnil pocit, že se na něj kouká, ale vždycky když po ní střelil pohledem, měla skloněnou hlavu.

Pak mu konečně došlo, že mu kouká do klína. Ne jako úchylně. Dívala se do jeho komiksu – viděl, jak se jí pohybují oči.

Netušil, že někdo zrzavý může mít hnědé oči. (Netušil, že někdo může mít vlasy až tak zrzavé. Nebo až tak bílou kůži.) Tahle nová holka měla oči tmavší než jeho máma, vážně hodně tmavé, skoro jako by měla v obličeji dvě díry.

Takhle to znělo jako něco ošklivého, ale nebylo. Vlastně to na ní možná bylo to nejhezčí. Trochu mu to připomínalo, jak někteří výtvarníci kreslí Jean Greyovou, když používá telepatii, oči celé vyplněné černou barvou, nepřirozené.

Dneska na sobě ta nová měla obří pánskou košili se vzorem lastur. Dřív ta košile asi mívala pořádně velký límec jak z disko éry, protože ta holka ho ustřihla a látka se teď třepila. Culík měla omotaný pánskou kravatou, jako by to byla velká polyesterová mašle. Vypadala směšně.

A prohlížela si jeho komiks.

Park měl pocit, že by jí měl něco říct. Tenhle pocit měl pořád. Stačilo by třeba „ahoj“ nebo „s dovolením“. Jenže od toho prvního dne, kdy na ni sprostě vyjel, neřekl nic a už to bylo moc dlouho, takže teď to bylo zkrátka nenapravitelně divné. Celou hodinu denně. Třicet minut cestou do školy, třicet minut zpátky.

Park nic neřekl. Jen víc otevřel komiks a otáčel stránky pomaleji.

ELEANOR

Máma vypadala unaveně, když Eleanor přišla ze školy. Teda jako víc unaveně než obvykle. Jako by ztvrdla a drolily se jí okraje.

Když se vrátily mladší děti a vrazily dovnitř jak velká voda, máma ztratila nervy kvůli nějaké blbině – Ben s Myšákem se prali o hračku – a všechny je vyhnala zadními dveřmi ven, Eleanor nevyjímaje.

Eleanor dost zaskočilo, že se najednou ocitla venku, a chvíli zůstala stát na schodu a čučela na Richieho rotvajlerku. Říkal jí Tonya, podle svojí bývalé manželky. Tonya měla být hotový postrach – jako že ten pes – ale Eleanor ji nikdy neviděla víc než na půl oka vzhůru.

Pokusila se zaklepat na dveře. „Mami! Pusť mě dovnitř. Ještě jsem se ani nevykoupala.“

Normálně se koupala hned, jak přišla ze školy, než se Richie vrátil domů. Tím odpadala větší část stresu z toho, že koupelna nemá dveře, zvlášť teď, když někdo urval závěs.

Máma nereagovala.

Malí už byli na hřišti. Nový dům stál hned vedle základky, kam chodili Ben, Myšák a Maisie, a hřiště přímo sousedilo s jejich dvorkem.

Eleanor nic lepšího nenapadlo, a tak šla za Benem, kterého uviděla u houpaček. Na jednu se posadila. Konečně bylo počasí na bundu. Eleanor si přála nějakou mít.

„Co budete jako dělat, až bude na hraní venku moc zima?“ zeptala se Bena. Vyndával si z kapes angličáky a stavěl je do řady na zem.

„Loni nás táta posílal do postele v půl osmý,“ odpověděl.

„Proboha. Ty taky? Proč mu všichni tak říkáte?“ Snažila se, aby to neznělo naštvaně.

Ben pokrčil rameny. „Asi proto, že je mámy manžel.“

„Jo, ale…“ Eleanor přejela po řetězech houpačky dlaněmi a pak k nim přičichla. „… ale nikdy jsme mu tak neříkali. Ty snad máš pocit, že je tvůj táta?“

„Nevím,“ odvětil Ben hluše. „Jakej to jako má bejt pocit?“

Na to nic neřekla, a tak si dál rovnal autíčka. Potřeboval ostříhat, nazrzle blond vlasy mu už sahaly skoro přes límec. Měl na sobě její staré tričko a manšestráky, které mu máma ustřihla na kraťasy. Na tohle už byl skoro moc starý, na hraní s autíčky – jedenáct. Ostatní kluci jeho věku hráli až do noci basket nebo postávali v hloučcích kousek od hřiště. Eleanor doufala, že Ben si dá s dospíváním trochu víc načas. V tomhle domě nebyl na pubertu prostor.

„Jemu se líbí, když mu říkáme tati,“ dodal Ben a pořád rovnal angličáky.

Eleanor se rozhlédla po hřišti. Myšák si čutal s partou děcek. Maisie asi vzala malýho někam s kamarádkama…

Dřív měla malýho věčně na krku Eleanor. Teď by ho pohlídala docela ráda, aspoň by měla něco na práci, ale Maisie o její pomoc nestála.

„Jaký to bylo?“ zeptal se Ben.

„Jaký bylo co?“

„Bydlet u tamtěch lidí.“

Slunce viselo jen kousíček nad obzorem a Eleanor se na něj upřeně zadívala.

„Docela dobrý,“ odpověděla. Příšerný. Osamělý. Lepší než tady.

„Měli taky svoje děti?“

„Jo. Hodně malý. Tři.“

„Mělas vlastní pokoj?“

„V podstatě jo.“ Technicky vzato se o Hickmanovic obývák nemusela s nikým dělit.

„Byli hodný?“ vyptával se.

„Jo… jo. Byli hodný. Ne tak fajn jako vy.“

Ze začátku Hickmanovi byli fajn. Ale postupně je to přestalo bavit.

Eleanor u nich měla zůstat jen pár dní, snad týden. Jen co se Richie uklidní a dovolí, aby se vrátila domů.

„Bude to, jako kdybys přespávala u kamarádky,“ řekla jí paní Hickmanová, když jí první den ustýlala na gauči. Paní Hickmanová – Tammy – znala Eleanořinu mámu ze střední. Nad jejich televizí stála svatební fotka. Eleanořina máma byla hlavní družička, měla na sobě tmavě zelené šaty a ve vlasech bílou kytku.

Ze začátku jí máma k Hickmanovým volala skoro každý den po vyučování. Po pár měsících telefonáty ustaly. Ukázalo se, že Richie nezaplatil účet a odpojili jim telefon. To se ale Eleanor dozvěděla až po delší době.

„Měli bysme zavolat sociálku,“ opakoval pan Hickman pořád manželce. Mysleli, že je Eleanor neslyší, ale jejich ložnice byla přímo nad obývákem. „Takhle to dál nejde, Tammy.“

„Andy, ona za to přece nemůže.“

„Neříkám, že za to může, jen říkám, že nás k tomuhle nikdo nemůže nutit.“

„Není vůbec na obtíž.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Eleanor a Park.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.