Dosud vyšla tato díla Lorny Byrneové:

Andělé v mých vlasech

Schody do nebe

Andělské poselství naděje

Lorna Byrneová

NEBESKÁ LÁSKA

LOVE FROM HEAVEN

Copyright © Lorna Byrne 2014

All Rights Reserved

Translation © Vlasta Hesounová, 2014

ISBN 978-80-242-6761-6

S láskou vám všem

PRVNÍ KAPITOLA
Všichni jsme čistá láska

Všichni jsme čistá láska. Ale mnozí z nás tuto lásku uzamkli v sobě a nedávají ji najevo. Láska tam přesto zůstává. Lásku můžeme uzamknout, avšak zničit ji nemůžeme, a vždycky nám zůstane možnost dát jí volný průchod. Uvolníme ji tím, jestliže se nejdříve naučíme mít rádi sami sebe. Jestliže nedokážeme milovat sami sebe, nebudeme umět milovat druhé.

Láska je ta nejmocnější síla na světě; přichází z naší duše. Láska vnáší do života radost a štěstí; láska nám pomáhá najít správný směr a žene nás kupředu bez ohledu na to, co se v životě odehrává; díky lásce stojí za to žít.

Láska je jako slunce; je to naše životní síla, která všechno přesahuje. A přesto mi andělé stále ukazují, jak málo lásky lidé chovají sami k sobě, a z toho vyplývá, že je v našem životě lásky tak málo – a o kolik více by jí mohlo být. To, v jakém stavu je dnešní svět, je následkem nedostatku lásky.

Lidé si často myslí, že láska je jen cukrování a samé příjemnosti – ale pravda je taková, že láska často bolí. Když se otevřeme lásce, otevíráme se také možnosti, že budeme zraněni.

Mnozí z nás se od dětství naučili zatvrdit, uzavřít se vůči lásce ze strachu, že budeme zraněni. V důsledku tohoto strachu jsme nejen my, ale i svět kolem nás chladnější a sobečtější. Tím, že v sobě uzavíráme lásku, omezujeme svou lidskost.

Andělé mě o lásce poučovali od mého nejútlejšího věku a pomáhali mi pochopit, jakou sílu láska má.

Anděly vidím stále. Vůbec se nepamatuju, že bych je někdy neviděla. Snad už ve chvíli, kdy jsem po narození otevřela oči, u mne byli – i když jsem tehdy samozřejmě nevěděla, že jsou to andělé. A pořád je vidím úplně stejně jasně, jako vidím svou dceru, která sedí naproti mně u stolu. Nebyl jediný den, kdy bych anděly neviděla. Jsou to moji nejlepší přátelé, společníci a učitelé.

Když jsem si poprvé uvědomila, že mě andělé učí o lásce, bylo mi asi pět let. Seděla jsem u kuchyňského stolu doma v Old Kilmainhamu v Dublinu s tatínkem, maminkou a sestrami. Přišla k nám návštěva, která nám přinesla nečekaný dárek, něco nevídaného: čokoládový dort. My děti jsme z toho byly celé pryč, protože naši si mohli stěží dovolit koupit nějaký dort. Kolem stolu bylo i množství andělů. Jeden z nich mi řekl, abych se pozorně dívala na tatínka. Poslechla jsem ho, a jak jsem se dívala, všimla jsem si, že z něho stoupá něco jako jemná mlha. Vypadalo to, jako by prýštila z každého jeho póru, z celého těla, a pohybovala se pomalu směrem k mamince. Když jsem se zadívala na maminku, viděla jsem, že z ní prýští podobná mlha. Pak se obě ty mlhy setkaly a promísily. Mlha neměla žádnou barvu, ale jiskřila asi tak, jako se leskne led, když na něj dopadá sluneční světlo.

Tehdy poprvé jsem na vlastní oči uviděla sílu lásky, ale bez pomoci andělů bych to asi nesvedla.

Tatínek krájel dort, začal nám ho dávat a mně chtěl dát kousek jako první, ale maminka ho zarazila a ostře řekla, aby první kousek dal sestře. Tatínek sebou trhl, jako by ho uhodila, a ta mlha se k němu vrátila zpátky. Síla lásky, kterou jsem předtím viděla, náhle zmizela. Andělé mi řekli, že ta nevlídná matčina poznámka způsobila, že tatínek svou lásku stáhl a uzavřel ji do sebe. Ranilo ho to a rozčililo, protože vůbec neměl v úmyslu dávat některému dítěti přednost; chtěl podat první kousek mně prostě proto, že jsem seděla blíž.

To bylo poprvé, kdy jsem viděla sílu lásky, ale od té doby ještě mnohokrát. Vídám ji, když někdo na někoho nebo na něco s láskou myslí. Nevidím ji však u každého ani pořád. Po pravdě řečeno nevidím ji tak často, jak bych si přála. Odhaduji, že ji vidím tak u jednoho člověka z dvaceti lidí, které za normálního dne potkám.

Ještě pořád mi dělá potíže popsat, jak ta síla lásky vypadá. Vůbec to není jako aura nebo energie, ani světelný paprsek. Je to něco úplně jiného, ale pro mě je to jasně viditelné.

Andělé mě naučili sílu lásky nejenom vidět, ale i vnímat a měřit její intenzitu – která se může měnit, asi jako teplota.

Láska je

ta nejmocnější síla na světě.

Andělé mě naučili úplně všechno, co umím. Archanděl Michael a anděl Hosus mě toho patrně naučili nejvíc – tedy kromě mého anděla strážného, o němž ale mluvit nesmím. Archanděla Michaela jsem poprvé poznala jako ještě hodně malá. Skoro vždycky na sebe bere podobu pohledného muže. S andělem Hosusem jsem se seznámila přibližně v tom věku, kdy jsem také poprvé viděla sílu lásky ve fyzické podobě. Hosus vypadá jako nějaký učitel z dávných časů v dlouhém taláru a legrační čepičce. Je moudrý a moc toho ví a kromě toho mě umí rozveselit a dodat mi sebedůvěru. Začal s tím už před mnoha lety, když jsem ještě chodila do školy, kde mi to moc nešlo, protože jsem byla dyslektička a připadala jsem si hrozně hloupá. Pomáhá mi ještě teď, když píšu a poskytuju interviewy.

Pak je tu ještě další anděl, a o tom ani nevím, jak se jmenuje, ani ho nikdy doopravdy pořádně nevidím, ale je vždycky u toho, když se učím něco o lásce. Ten anděl byl tenkrát v kuchyni, když jsem poprvé viděla proudit lásku mezi maminkou a tatínkem, a taky je u mě právě teď, když o síle lásky píšu. Vždycky stojí jakoby napravo ode mne a trošku vzadu mimo moje zorné pole; jako by mi nebylo dovoleno, abych ho viděla celého. Ale nevím, proč to tak je. Už jsem se na toho anděla ptala, ale nikdy jsem se o něm nic víc nedozvěděla. Myslím, že je to takový zvláštní anděl-učitel, kterého za mnou poslali, aby mi pomohl lásce víc porozumět a abych to mohla zase já předat vám.

Když mi ten anděl beze jména předvedl, jak můžu na vlastní oči vidět sílu lásky, začal mě učit, jak se dá měřit její intenzita. Protože mi v té době bylo asi tak šest nebo sedm, učil mě to za pomoci prstů. Když mi chtěl ukázat, že síla lásky, na kterou se dívám, má intenzitu tři, ohnul mi dva prsty na ruce, aby mi zůstaly tři prsty natažené. Stál při tom za mnou, ale když jsem se chtěla otočit a podívat se na něj, vůbec jsem to nedokázala, jako by mi v tom bránila nějaká síla.

Kdybych se učila měřit sílu lásky v dospělosti, myslím, že by mě to ten anděl učil jinak. Ale protože jsem se to tenkrát naučila takhle, měřím intenzitu lásky dodnes stejně.

Většinou vídám lásku o intenzitě mezi 1 a 10, ale tu a tam mám štěstí, že se mi ukáže láska, která je úplně mimo tohle rozpětí; myslím si, že je to 100. Tohle číslo – 100 – bylo to nejvyšší číslo, které jsem v době, kdy mě anděl beze jména učil o lásce, jako dítě dokázala pochopit.

Pozorovat lásku o intenzitě 100 je něco nádherného. Odráží se v ní čistota lásky, kterou ta osoba vysílá. Jenže se to těžko popisuje; je křišťálově průzračná a plná hřejivého světla a jím vyzařuje síla lásky kolem celého toho člověka.

Mám pokaždé nesmírnou radost, když vidím lásku takové intenzity. Úplně mě to citově zahltí a skoro nejsem schopná promluvit. Hluboce mě to zasáhne a probudí lásku, kterou mám v sobě. A účinky pociťuji ještě několik týdnů.

Nevím, jak bych zjistila, jestli vnímám sílu lásky jinak než druzí. Andělé mi řekli, že schopnost cítit lásku má každý. Ale možná jsem citlivější k jejímu vnímání než jiní lidé, protože mě andělé naučili, jak ji vidět na vlastní oči.

Andělé mi také řekli, že Bůh mi umožnil vidět sílu lásky proto, abych pomohla probudit lásku, která se ukrývá v každém z nás.

Všichni se rodíme jako čistá láska. Už jako nenarozené dítě v mateřském lůně milujeme bez jakýchkoli podmínek. Každý z nás, a nesejde na tom, jestli jsme byli žádoucí nebo nechtěné dítě, jestli naše maminka měla příjemné těhotenství nebo lehký porod, když se narodíme, záříme čistou láskou. Jako novorozeňata víme, že jsme dokonalí, hodní lásky a cítíme čistou lásku k sobě i ke všem kolem nás.

Avšak téměř okamžitě začne tato síla lásky ubývat. I když maminka a tatínek svoje miminko nadevše milují, ono začne cítit chlad a nedostatek lásky v okolním světě a chrání se tím, že svou lásku uzamkne v sobě.

Můj anděl mě naučil rozpoznat, jak to vypadá, když máme lásku uzamčenou uvnitř. Ukázal mi to, když mi bylo asi osm. Žili jsme tenkrát u naší sestřenice, protože se nám propadla střecha našeho domu v Old Kilmainhamu. Byl krásný jarní den, vracela jsem se z nákupu, byla jsem mamince pro mléko. Vtom se vedle mě objevil anděl beze jména. Na ulici si hrálo několik kluků. Anděl ukázal na jednoho hubeného klučíka, asi pětiletého, kterému z kraťasů lezla nezastrčená košile, a řekl mi, ať si ho pořádně prohlédnu. Když jsem se na něj podívala, kluk se otočil a podíval se směrem ke mně. Anděl mě upozornil na jakýsi pás, který měl ten chlapec kolem těla ve výši srdce. Nevím, jak bych ho popsala; byl průhledný jako ledový štít, ale tvrdý a studený.

Bylo to, jako by v něm byla láska uzavřená, aby se ten chlapec nemohl otevřít, protože by mu někdo zase ublížil. Anděl se mě zeptal, jestli něco cítím. Cítila jsem, jak to chlapce bolí, protože mu někdo ublížil, ale také jsem cítila tu lásku, která se nesměla projevit. Myslela jsem, že mi pukne srdce.

Chtěla jsem ho obejmout; zamířila jsem k němu, a když jsem přišla blíž, viděla jsem, že má v očích slzy. Řekla jsem mu „ahoj“ a natáhla k němu ruku, ale on se otočil zády.

Anděl mi řekl, že ten hošík v sobě uzamkl lásku a bojí se projevu náklonnosti ode mne i od kohokoli jiného. Litovala jsem, že nemám v kapse žádný bonbon, který bych mu dala. Zeptala jsem se anděla, samozřejmě tak, jak se asi může ptát osmileté dítě, jestli by mu pomohlo, kdyby dostal nějakou sladkost. Andělovi do obličeje jsem neviděla – to se mi nikdy nepodařilo – ale poznala jsem, že se usmívá, když mi odpověděl, že laskavost nebo milé gesto i od neznámého člověka, vlastně od každého, by mu pomohlo trochu lásky uvolnit.

Tu a tam uvolníme svou lásku nevědomky. Když se doslechneme o nějaké tragédii třeba na druhém konci světa, někdy nás přímo zaplaví pocit nesmírného smutku a soucitu. Ty lidi, kterých se to týká, neznáme, ale cítíme s nimi. Dotýká se nás to. Láska, kterou máme v sobě, se probudí a něco z ní se dostane na povrch.

Pamatuji se, jak jsem jednou v roce 2004 potkala na ulici nějakou ženu těsně poté, co se roznesla zpráva o tsunami v jihovýchodní Asii. Já jsem o té katastrofě ještě neslyšela, tak mě překvapilo, jaká síla lásky z té ženy vyzařuje, protože jsem nechápala, co ji způsobilo. Byl to úplný vír lásky, který stoupal z každé části její bytosti. Zdálo se, jako by padly všechny obranné valy, které si kolem sebe vybudovala, aby se chránila před bolestí lásky. To všechno způsobila síla emocí a lásky, kterou pociťovala.

Lásku cítíme prostřednictvím emocí. Emoce nás rozrušují a pomáhají nám uvolnit lásku, kterou máme uvnitř, a snažíme se mít nad ní dohled. Mnozí z nás se ze všech sil snaží, aby se ta láska uvnitř neprobudila, abychom se ubránili soucitu. Často se rozhodneme, že když se nás něco osobně netýká, nenecháme se tím vyvést z míry – vždyť to náš život nijak neovlivní. Jenže to není pravda. Jestliže nepřipustíme, abychom cítili takové emoce jako soucit a lásku k druhým lidem, i když je třeba vůbec neznáme, stáváme se méně lidskými, a v důsledku toho se rozvíjejí emoce jako nenávist a hněv. Stávají se z nás chladnější jedinci – i vůči těm, které máme rádi.

Také zapomínáme na to, že máme mít rádi sami sebe a pečovat o sebe. Andělé mi řekli, že mít rád sám sebe je velmi důležité, máme-li být šťastní. Ukázali mi, že většina lidí se nemá dost ráda. Vypadá to, jako bychom zapomněli na to, jak je to důležité.

A ten anděl beze jména, který mě toho tolik naučil o lásce, mě naučil i poznat sílu lásky, když je zaměřena k sobě samému. Abych byla upřímná, v naší rodině jsem ji moc často neviděla. Pamatuju se, že když jsem ji viděla poprvé, bylo mi asi sedm nebo osm. Pamatuju se, že jsme šli o Vánocích na návštěvu k naší babičce. Bylo tam hodně lidí. Anděl beze jména mi řekl, abych šla do obývacího pokoje. Na područce velkého pohodlného křesla byl usazený strýček Peter. Když jsem se na něho zadívala, všimla jsem si, jak z něho vychází síla lásky, pohybuje se kousek vpřed a pak se zase vrací zpátky jako vlna. Poznala jsem, že je to síla lásky, protože to vypadalo stejně jako tenkrát, když jsem ji viděla mezi tatínkem a maminkou, jenže teď to vypadalo, jako by strýčka zalévala láska, která vychází z jeho nitra. Vypadal tak spokojeně; byl prostě šťastný, že je na světě.

Jeho láska k sobě samému byla tak krásná; chtěla jsem být u něho. V tom okamžiku si mě všiml a zavolal na mě. Posadila jsem se mu celá šťastná na klín a cítila jsem spokojenost a pohodu z jeho lásky k sobě stejně dobře, jako jsem ji viděla. Chvílemi mi to přišlo až k smíchu a zahihňala jsem se, a strýček Peter se po mně pokaždé tázavě podíval, jako by mu nešlo do hlavy, na co ta legrační malá holka asi myslí.

Láska, ať k sobě nebo k druhým, nám pomáhá k hlubšímu spojení s vlastní spiritualitou, s naší duší. Jestli si z téhle knížky odnesete jedinou věc, a to, že se naučíte víc milovat sebe, uvidíte, jak velký dopad to bude mít na váš život i na život lidí kolem vás. V další kapitole vám povím, proč je to tak důležité, a jak se můžete naučit víc milovat sami sebe.

Každý člověk má duši, a nezáleží na tom, jestli patří k nějaké církvi nebo věří v Boha. Bůh nás všechny tolik miluje, že každému daroval kousíček ze sebe. Ten kousíček je jiskra Božího světla, a to je naše duše. Se svou duší navážeme hlubší spojení, když se otevřeme lásce.

Láska je láska; vždycky je to totéž, ale anděl beze jména mi ukázal, že mnoho lidí hledí na lásku velmi omezeně – vidí ji prostě jako něco mezi zamilovaným párem nebo uvnitř rodiny. Potkávám tolik lidí, kteří touží po lásce, ale myslí si, že láska může být jenom romantická zamilovanost, a proto nevidí, že láska už se do jejich života dostavila, nebo že se jim nabízí příležitost milovat. Neuvědomují si, že existuje mnoho způsobů, kterými můžeme milovat.

Jednou, to mi bylo asi jedenáct, jsem byla u babičky a dědečka v hrabství Clare. Hrála jsem si ve staré kočárovně, vzadu za velkou ubytovnou, kde pracovala babička. Přišel tam za mnou anděl beze jména a řekl mi, ať se potichu vydám za dědečkem, aby si mě nevšiml. Děda byl tichý člověk; špatně chodil, protože kdysi v bojích za nezávislost Irska přišel o nohu. Šla jsem potichoučku za ním do jednoho přístavku a nakoukla dovnitř. Viděla jsem, jak z dědečka přímo tryská láska, ale zároveň jsem si všimla, že se tváří nešťastně a zkormouceně. Nechápala jsem, o co jde.

Viděla jsem, jak z kapsy vytahuje bílý kapesník a namáhavě se shýbá k zemi.

Když jsem zahlédla, co ze země sebral, pochopila jsem, co se stalo. V kapesníku měl dvě malá ptáčata – mladé vlaštovičky. Někde nahoře, vysoko pod střechou, bylo vlaštovčí hnízdo, a ta ptáčata z něj bůhvíjak vypadla.

Byla jsem dojatá při pohledu na láskyplný výraz na dědečkově tváři i na sílu lásky, která od něho k ptáčkům proudila. Anděl vedle mě mi řekl: „Tohle je láska. Dědeček jí v sobě velké množství uzavřel, protože měl moc těžký život.“ Smutně jsem pomyslela na jeho dvě děti, které, jak jsem se dozvěděla, tragicky zemřely ještě mladé. „Láska, kterou dědeček cítí k těm dvěma ptáčkům, je stejná, jakou jsi viděla u svých rodičů. Smutné na tom je, že dědeček dokáže projevit lásku těm ptáčatům, ale vůči své vlastní rodině ne.“

Dědeček se ztěžka šoural ke dveřím přístavku; jednou rukou se opíral o hůl a v druhé něžně nesl oba ptáčky.

Když jsem za chvilku přišla do kuchyně, viděla jsem, že dědeček zatím opatrně uložil vlaštovičky do krabice, aby nemohly vypadnout, a krmí je ohřátým mlékem, které jim kape očním kapátkem do zobáčků. Takhle se o ptáčata staral několik týdnů a někdy mi dovolil, abych mu při krmení pomáhala. Nakonec byly vlaštovky dost silné, aby se dokázaly uživit samy, a tak je pustil na svobodu.

Anděl beze jména mi řekl, že láska je láska, ale že je možno milovat různými způsoby. Uvnitř máme všichni čistou lásku. Když jsme se narodili, byli jsme plní lásky, a ta v nás pořád je, ať se s námi od té doby událo cokoli. Bez ohledu na to, co nám život nachystal nebo co jsme komu udělali, té lásky v našem nitru neubývá. Jenže většinu nebo dokonce všechnu uzavíráme v sobě. Musíme se naučit, jak ji uvolnit.

Kdykoli pocítíme k něčemu lásku, pomůže nám to probudit tu lásku, kterou máme v sobě, a trochu se jí uvolní. Láska se probouzí prostřednictvím osobních zážitků: když ji cítíme, láskyplně na někoho myslíme, nebo když ji vidíme. Lásce se učíme jeden od druhého.

Andělé mi řekli, že se můžeme naučit milovat častěji a s větší intenzitou. Proto jsem napsala tuto knihu.

DRUHÁ KAPITOLA
Musíme se naučit znovu
mít rádi sami sebe

Pokaždé, když vidím nějaké novorozeně, září láskou, a ta záře vychází z jeho dušičky. U novorozeněte, které právě přišlo z nebe, vidím duši v těle mnohem víc vepředu, a duše i tělo mají k sobě blíž. Proto je dušička malého dítěte tak jasná a zářivá.

Bůh vytvořil spojení mezi duší a láskou proto, aby posílil naši lidskost. Jestliže nemáme rádi sami sebe, veškerá naše láska k druhým je slabší. Proto také Ježíš Kristus řekl: „Miluj svého bližního jako sám sebe.“ Jestliže nemáme rádi sebe, nedokážeme mít rádi druhé.

Všechny malé děti jsou čistá láska. Cítí velikou lásku k sobě a vědí, že jsou dokonalé, lásky hodné a jedinečné. A přesto už v prvních měsících života dítěte vídám, jak záře lásky pohasíná, a když je dítěti asi deset let – a někdy ještě mnohem méně –, tato záře zřetelně zeslábne, protože dítě značnou část lásky v sobě uzavře, aby se chránilo, aby se vyhnulo zranění.

Bůh nepřipustí, abychom lásku zničili, ztratili či zmenšili. Ale mnoho jí můžeme v sobě uzavřít, jako bychom ji zavřeli do klece a zahodili klíč.

Kdybychom všichni vyzařovali lásku jako novorozené děti, náš svět by byl úplně jiný. Všichni bychom cítili sebedůvěru a znali svou hodnotu.

Máme-li rádi sami sebe, neznamená to, že jsme marniví, sobečtí nebo že si o sobě myslíme, že jsme lepší než ostatní. Láska k sobě znamená, že si vážíme toho, jací jsme, a máme se rádi takoví, jací jsme. Nikdo není dokonalý – ani já, ani vy – ale kdybychom se měli rádi, soustředili bychom se na to, co děláme rádi a v čem vynikáme, a netrápili bychom se kvůli tomu, co se nám nedaří nebo v čem pokulháváme. Byli bychom mnohem méně kritičtí k sobě i k druhým, neměli bychom tendenci ostatní lidi srážet. Ve světě by bylo mnohem méně závisti, sobectví a chamtivosti. Život by byl jednodušší a radostnější.

Mohli bychom být opravdu sami sebou, takovými, jakými jsme byli po narození, takovými, jakými nás chce Bůh mít. Život na zemi by byl jako předzvěst nebe. Možná si myslíte, že je to jen neuskutečnitelný sen, ale Bůh mi ukázal, že je to reálná možnost.

Už od dětství jsem vídala „zářivé děti“. Tak jsem říkávala dětem, které neuzavřely lásku v sobě, ale uchovaly si čistou lásku, kterou měly jako miminka. Říkám jim „zářivé děti“, i když někdy jsou to už téměř dospělí, protože si je vždycky spojuji s malými dětmi – jejich duše i v pozdějším věku září jako dušička novorozeněte.

„Zářivé děti“ svítí tak jasně, až mě udivuje, že to ostatní lidé nevidí – ale zřejmě to opravdu nevnímají. Lidi k nim však něco neuvěřitelně přitahuje, aniž vědí proč, a chtěli by být co nejdéle v jejich blízkosti. „Zářivé děti“ jsou duchovně mnohem rozvinutější; vídám, jak se jejich duše a tělo prolíná, a jsou znamením toho, jací bychom mohli všichni být.

Jelikož náš svět není ještě připraven na lidi tohoto druhu, Bůh jim nedovolí, aby žili příliš dlouho. Všechny „zářivé děti“, které jsem v životě viděla – nebylo jich dosud o mnoho víc než deset –, se narodily s nějakou tělesnou vadou. Nejstarší, které jsem poznala, byla asi šestnáctiletá dívka; je to už několik let, a vím, že i ona se už vrátila do nebe. Dokud jsou „zářivé děti“ tady na zemi, neuvědomují si však své postižení – jsou zosobněná láska a ať se jim stane cokoli, nikdy svou lásku v sobě neuzavírají. „Zářivé děti“ jsou symbolem naděje do budoucna; ukazují nám, jací bychom mohli být, kdybychom svou lásku neuzavírali.

Někdy to může být něco úplně prostého, co způsobí, že malé dítě svou záři ztratí a lásku uzavře. Pozorovala jsem to při několika příležitostech. Pamatuji se, že jsem jednou vzala našeho nejstaršího syna Christophera, když mu bylo asi sedm nebo osm, na oslavu narozenin chlapečka ze sousedství. Přišli jsme pozdě, když už oslava byla v plném proudu. V domě bylo plno rozdováděných dětí a také jejich andělů. Seděla jsem s ostatními matkami, pily jsme čaj, povídaly si a dívaly se na děti. Maminka oslavence zorganizovala pro děti různé hry a nachystala koš s nějakými nepříliš drahými cenami pro vítěze. Jeden malý kluk byl celý rozjařený, když něco vyhrál. Andělé v místnosti se kolem něho shlukli; chlapeček zářil láskou, když si z koše vytahoval cenu a radostně rozbaloval tu hračku, kterou vyhrál, jenže ta byla polámaná a chlapec byl zklamaný. Viděla jsem, jak vzdychá, a ta láska, kterou předtím vyzařoval, se jakoby stáhla nazpět. Andělé mi ukázali, že se kolem chlapcova těla ve výši srdce objevil stříbrný pásek; byl průhledný, jako z ledového plátu, ale tvrdý a studený. Jeden anděl natáhl ruku a pásku se dotkl. Věděla jsem, že se snaží chlapci zabránit v tom, aby v sobě uzavřel příliš mnoho lásky. Viděla jsem, jak chlapcova záře lásky pohasíná. Byla to tak smutná podívaná; srdce mi nad ním usedalo a pomodlila jsem se za něho.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nebeská láska.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.