Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

JUDr. Petr Novotný, PhD., JUDr. Monika Novotná

Nový občanský zákoník
Dědické právo

2., aktualizované vydání

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6490. publikaci

Realizace obálky Michal Němec
Sazba a zlom Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Odpovědná redaktorka Ing. Michaela Průšová
Počet stran 160
Druhé vydání, Praha 2014, 2017

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2017

ISBN 978-80-271-9636-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-9635-7 (pdf)
ISBN 978-80-271-0432-1 (print)

Úvod k doplněnému druhému vydání

V rámci přípravy jednotlivých částí populárně odborného komentáře k novému občanskému zákoníku jsme předpokládali, že dědické právo bude víceméně doplňkem, díky kterému bude celá řada ucelená a bude poskytovat základní odpovědi na řešení všech právních problémů běžného života, které nový občanský zákoník nabízí. Zájem čtenářů právě o tuto část komentáře nás proto velmi příjemně překvapil. A tak vám nyní nabízíme druhé vydání doplněné o aktuální poznatky z praxe, které jsme za tři roky, které uplynuly od prvního vydání, získali, a věříme, že nové vydání bude pomocníkem i pro ty čtenáře, kteří se s dědickým právem setkávají poprvé.

Praha, leden 2017

Petr Novotný

Úvod k prvnímu vydání

Dědické právo bylo dosud v právní úpravě určitou „Popelkou“. Dosavadní občanský zákoník, jehož základní principy byly deformovány totalitní teorií práva, totiž opomíjel samotné soukromé vlastnické právo (důležité bylo jen tzv. socialistické vlastnictví, tedy vlastnictví, jehož nositelem byl stát). Nový občanský zákoník vrací vlastnické právo mezi základní lidská práva, která je zapotřebí v souladu s Listinou základních práv a svobod zvlášť chránit.

Výrazem tohoto zásadního obratu v teoretické koncepci je také pozornost, kterou nový občanský zákoník věnuje dědickému právu. Oproti dosavadní úpravě se rozšiřují možnosti, jak může zůstavitel uspořádat své záležitosti v pořízení pro případ smrti. Kromě závěti může s dědici uzavřít dědickou smlouvu. Vedle podílu na dědictví může učinit ve prospěch tzv. odkazovníka konkrétní odkaz – odkazy stávající právní úprava přitom vůbec nepřipouštěla.

Mění se také pohled na tzv. nepominutelné dědice. Především se snižuje jejich zákonný podíl, který musí z dědictví obdržet, tzv. povinný díl. Novinkou je také to, že opomenutí takového dědice nezpůsobuje úplnou či částečnou neplatnost závěti nebo jiného pořízení pro případ smrti. Nepominutelný dědic má pohledávku proti dědicům a odkazovníkům – právo na výplatu povinného dílu, tedy finančního vyrovnání.

Další novinkou je výrazné rozšíření osob, které mohou dědit v tzv. zákonné posloupnosti. I zde se totiž projevuje důraz na soukromé vlastnictví – a proto nový občanský zákoník preferuje, aby pozůstalost zdědili rodinní příslušníci ve vzdálenějším stupni před tím, aby připadla státu. Pokud přesto stát nabývá dědictví v důsledku odúmrti, tedy proto, že není zákonného dědice a zůstavitel neučinil platné pořízení pro případ smrti, pak je stát nově považován za zákonného dědice.

Vedle hmotněprávní úpravy provedené novým občanským zákoníkem se dědickému právu dostává i nové úpravy procesní, která je od 1. 1. 2014 upravena zákonem o zvláštních řízeních soudních. Dědické řízení je totiž považováno za řízení nesporné, a proto je upraveno speciální právní normou, která se zabývá právě nespornými řízeními.

Majetek, který jsme nashromáždili za svůj život, je výsledkem naší celoživotní píle a úsilí. Je proto pochopitelné, že se většina lidí zajímá o to, jak by měla se svým majetkem naložit. Naše publikace by měla být průvodcem čtenáře v oblasti dědického práva. Měla by mu umožnit orientovat se v jednotlivých možnostech pořízení pro případ smrti a stát se i rádcem toho, jak by mohl člověk své záležitosti uspořádat způsobem uspokojivým pro něho samotného i pro jeho budoucí dědice.

Petr Novotný

1Dědické právo

Dědické právo bylo dosud v občanském zákoníku upraveno poměrně stručně. Na první pohled je zřejmé, že nová právní úprava se výrazně rozrostla. Je to pochopitelné, občanský zákoník z r. 1964 nepředpokládal, že by někdo za svůj život mohl nashromáždit větší majetek, který by chtěl mezi své pozůstalé rozdělit. Nová právní úprava tak v první řadě reaguje na změněné společenské poměry.

Dědické právo je spolu s věcnými právy zařazeno do části třetí občanského zákoníku mezi absolutní majetková práva. Za absolutní majetková práva prohlašuje občanský zákoník ta, která působí vůči každému. Jedná se o subjektivní práva, kterým jejich absolutní povahu může přiznat jen zákon. Absolutní práva jsou taková, kterých se jejich subjekt nemusí dovolat, soud k nim musí vždy ze zákona přihlédnout. Z toho je pak vyvozeno, že právní úprava absolutních majetkových práv je provedena kogentním (donucujícím způsobem) a strany se od zákonné úpravy zásadně nemohou odchýlit, pokud to není zákonem výslovně připuštěno. To je rozdíl oproti úpravě tzv. relativních majetkových práv (tj. závazkového práva), které je naopak založeno na autonomii vůle stran a ve kterém platí, že strany si mohou ujednat cokoli, co není zákonem výslovně zakázáno. Právní úprava relativních práv je zásadně provedena dispozitivním způsobem, to znamená, že zákon se použije jen tehdy, pokud si strany nedohodnou něco jiného.

Dědické právo je založeno na několika základních zásadách, deklarovaných důvodovou zprávou k občanskému zákoníku. V první řadě je to zásada zachování hodnot pro další generace. Druhá zásada je označena jako koncepce individualistického pojetí dědického práva. Je vykládána jako zásada, která preferuje přechod majetku na jednotlivce. Projevem této zásady je rozšíření skupin zákonných dědiců.

V úvodních ustanoveních o dědickém právu jsou definovány základní pojmy, s nimiž dědické právo pracuje. Dědické právo samo je právem na pozůstalost nebo na poměrný podíl z pozůstalosti. Termín pozůstalost označuje celé jmění zůstavitele, tedy souhrn jeho majetku a jeho dluhů. Do pozůstalosti zásadně nepatří práva a povinnosti vázané výlučně na osobu zůstavitele, ledaže byly jako dluhy uznány nebo uplatněny u soudu. V důsledku tohoto pravidla tak do dědictví patří také např. náhrada za bolestné, pokud byla ještě za zůstavitelova života uznána nebo zažalována. V rámci dědického řízení budou zjišťována aktiva a pasiva pozůstalosti. Do aktiv se zařadí veškerý majetek zůstavitele, všechny jeho věci. Připomínáme, že za věci považuje nový občanský zákoník nejen věci hmotné, ale též nehmotné věci, tedy i práva, jejichž povaha to připouští. Věcí v právním smyslu jsou proto peníze (i ty, které jsou uloženy na bankovním účtu), pohledávky, cenné papíry, podíly na obchodních společnostech nebo obchodní závod. Pasiva pozůstalosti tvoří všechny dluhy zůstavitele, náklady pohřbu a další dluhy, které sice vznikly až po smrti zůstavitele, ale zákon o nich stanoví, že je hradí dědici nebo že se hradí z pozůstalosti (např. náklady zákonem určených osob na zaopatření). Dluhy zůstavitele tvoří pasiva dědictví bez ohledu na to, zda patří do společného jmění zůstavitele a jeho manžela, nebo zda jde o výlučné dluhy zůstavitele.1

V dědickém řízení budou řešena též zvláštní práva a povinnosti, která mohou dědici nabýt toliko podpůrně, tedy pro případ, že je nenabydou na základě zvláštního právního předpisu jiné osoby, které jsou v tomto směru „upřednostněny“ před dědici. Nejčastěji půjde o mzdové nároky zůstavitele z pracovněprávního vztahu, tzn. nároky, které nebyly zaměstnavatelem uspokojeny ještě za života zůstavitele. Tyto nároky řeší zákoník práce (§ 328) tak, že až do výše trojnásobku průměrného měsíčního výdělku zůstavitele přecházejí postupně na jeho manžela, děti a rodiče, jestliže s ním žili v době jeho úmrtí ve společné domácnosti. Teprve není-li takových osob, stávají se tyto nároky předmětem dědictví. Toto ustanovení je kogentní, to znamená, že je zůstavitel nemůže závětí změnit.

Přechod práva nájmu k bytu je řešen občanským zákoníkem v rámci právní úpravy nájmu bytu. Pokud byl zůstavitel nájemcem bytu, který měl se svým manželem/manželkou ve společném nájmu manželů, úmrtím zůstavitele se pozůstalý manžel stává jediným nájemcem bytu a nájemní právo není předmětem dědění. Předmětem dědění není nájemní právo k bytu ani v případě, pokud přechází na člena zůstavitelovy domácnosti, který žil v bytě v době úmrtí zůstavitele. Teprve v případě, že takových osob není, náleží nájemní právo do pozůstalosti a řeší se v rámci dědického řízení.

Ten, komu náleží dědické právo, je dědic. Pozůstalost ve vztahu k dědici představuje jeho dědictví. Pozůstalost se tak v případě více dědiců dělí na jednotlivá „dědictví“. Pokud pozůstalost nabývá jediný dědic, je dědictví totožné s pozůstalostí.

Vedle dědictví pracuje nový občanský zákoník také s pojmem odkaz, který předcházející občanský zákoník neznal (byť se běžně používal termín někomu něco „odkázat“). Odkaz nabývá odkazovník. Odkazem je určitá, konkrétní věc nebo jedna či několik věcí určitého druhu nebo určité právo. Odkazovník smrtí zůstavitele nabývá právo na vydání věci nebo na zřízení určitého práva. Odkazem tak může být např. konkrétní movitá věc nebo nemovitost, peníze nebo služebnost. V tom je rozdíl oproti dědictví – dědictví je vyjádřeno poměrným podílem k pozůstalosti (jmění zůstavitele). Odkazovník proto není dědicem.

Druhý rozdíl mezi odkazovníkem a dědicem je v procesní situaci. Dědici musí dědictví potvrdit soud. Právo na odkaz uplatňuje odkazovník přímo vůči dědici, tedy bez nutného potvrzení odkazu soudem nebo jiného soudního zásahu. Odkazem tak zůstavitel zřizuje odkazovníku pohledávku na vydání věci nebo na zřízení práva, kterou musí uplatnit u dědice, eventuálně u jiného odkazovníka.

V dnešním globalizovaném právním světě nabývá na významu též otázka, v jakých případech bude dědictví posuzováno podle norem občanského zákoníku, v kterých dědických věcech a v jakém rozsahu bude aplikováno české dědické právo. Pro posouzení těchto otázek jsou významné dva právní předpisy, prvním je nařízení Evropského parlamentu a Rady EU o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a přijímání a výkonu veřejných listin v dědických věcech a o vytvoření dědického osvědčení. Toto nařízení je od roku 2015 účinné ve všech státech Evropské unie s výjimkou Dánska, Velké Británie a Irska. Jedná se o přímo použitelný předpis Evropské unie, u něhož není tedy vyžadována transpozice do práva ČR. Toto nařízení určuje jako rozhodné právo pro dědění právo státu, ve kterém měl zůstavitel svůj obvyklý pobyt v době smrti. Vedle toho umožňuje, aby si zůstavitel zvolil (výslovným prohlášením, např. v závěti nebo dědické smlouvě, vždy však ve formě, která je předepsaná pro pořízení pro případ smrti), aby se dědění řídilo právem státu, jehož je státním příslušníkem. Pokud je zůstavitel státním příslušníkem více států, může si pro dědění zvolit právo kteréhokoliv z nich. Evropská úprava tak působí jako sjednocující, neboť i v případě, že se pozůstalost nachází na území různých členských států EU, dědění po zůstaviteli se bude řídit jedním právním řádem a nebude docházet ke kolizi mezi těmito právními řády. Na druhé straně není dána zůstaviteli absolutní volnost v tom, aby si zvolil zcela svobodně právní řád kterékoli evropské země, kterým se bude dědické právo řídit, v zásadě má na výběr mezi dvěma právními řády – právním řádem státu, kde má svůj obvyklý pobyt, a právním řádem státu, jehož je občanem. Omezení volby práva vysvětluje nařízení tím, že volba práva nesmí zmařit legitimní očekávání nepominutelných dědiců na povinný díl.

Pro řešení kolizí norem dědického práva ve vztazích s mimoevropskými zeměmi se použije ustanovení příslušné mezinárodní smlouvy o právní pomoci, kterou je Česká republika vázaná. Podle zákona o mezinárodním právu soukromém se právní poměry dědické řídí právem státu, ve kterém měl zůstavitel obvyklý pobyt v době smrti. Jestliže byl zůstavitel státním občanem ČR a aspoň jeden z dědiců má v ČR obvyklý pobyt, použije se rovněž český právní řád.

Z uvedeného vyplývá, že dědictví po zůstaviteli, který byl státním občanem ČR a měl v ČR i svůj obvyklý pobyt, se bude vždy řešit českým právem. Výjimka by mohla platit pouze pro případy, kdy by se pozůstalost nebo její část nacházela ve státu, který není vázán shora uvedeným evropským nařízením o dědickém právu (např. dědění nemovité věci náležející do pozůstalosti by se tak mohlo řídit právem státu, kde se daná nemovitá věc bude nacházet).

Dědické tituly

Titulem pro dědictví je dědická smlouva, závěť nebo zákon. Tyto tituly mohou působit i vedle sebe, to znamená, že zůstavitel uzavře ohledně části svého jmění s dědici dědickou smlouvu, s částí bude disponovat závětí a zbývající část bude děděna podle zákona. To je velmi důležité, protože se nevyžaduje, aby ve svém projevu vůle týkající se pozůstalosti (v dědické smlouvě nebo závěti) zůstavitel naložil s celým svým jměním. Platnosti dědické smlouvy nebo závěti nebude na překážku, když bude existovat jmění zůstavitele, o kterém nebude rozhodnuto v žádném uvedeném titulu. Občanský zákoník podporuje myšlenku svobodné vůle zůstavitele, a proto i ve výčtu dědických titulů uvádí dědickou smlouvu i závěť před zákonem. Dědická smlouva je navíc zcela novým právním institutem, který předcházející občanský zákoník neznal. V praxi jsme se s masivním rozšířením závětí nebo dědických smluv zatím nesetkali. Je tomu tak proto, že lidem ve standardně fungujících rodinných vztazích vyhovuje zákonná dědická posloupnost a o jiném pořízení pro případ smrti neuvažují. I proto jsme v naší publikaci nerespektovali řazení dle zákona a pojednání o zákonné posloupnosti jsme zařadili před vysvětlením problematiky závěti a dědické smlouvy. Závěť nebo dědickou smlouvu volí zpravidla lidé, kteří mají děti z více svazků, jsou společníky obchodních společností nebo chtějí eliminovat riziko případných budoucích sporů jejich dědiců.

Pořízení závěti bychom vždy doporučovali v případě rozvodového řízení manželů. Je třeba si uvědomit, že do pravomocného skončení řízení o rozvodu manželství jsou oba manželé vůči sobě navzájem zákonnými dědici a je rozumné předpokládat, že žádný z nich patrně nebude mít zájem na nabytí svého jmění druhým z manželů, když manžela může závětí nebo jiným pořízením pro případ smrti z dědictví vyloučit. Neukončené rozvodové řízení totiž zásadně nemá na dědickou posloupnost vliv, s výjimkou případu, kdy návrh na rozvod manželství podal zůstavitel z důvodu domácího násilí, kterého se dopouštěl druhý z manželů (v takovém případě je druhý z manželů dědicky nezpůsobilý).

K dědickým titulům patří také dovětek, třebaže není ve výčtu dědických titulů v občanském zákoníku výslovně uveden. Jde o doplnění, dodatek k závěti (kodicil), který je tedy ze své podstaty chápán jako součást závěti.

Občanský zákoník nevylučuje kombinaci dědických titulů. O tu půjde především v těch případech, kdy pořízení zůstavitele pro případ smrti nezahrnuje veškeré jmění zůstavitele. Zůstavitel tak např. závětí rozhodne o dědici jeho nemovité věci, ale zbývající majetek závětí neřeší – ten se pak řeší podle zákonné dědické posloupnosti. Pro případ, že si dědické tituly navzájem odporují, řeší zákon jejich právní sílu. Z tohoto pohledu je nejslabším titulem zákon, podle zákona se dědí jen v případě, že pozůstalost (nebo její konkrétní část) není řešena pořízením zůstavitele. Nejsilnějším titulem je dědická smlouva. Své povinnosti z dědické smlouvy totiž může zůstavitel zrušit pořízením závěti jen se souhlasem smluvního dědice učiněného ve formě veřejné listiny, tedy notářským zápisem (§ 1590 občanského zákoníku).

Dědický nápad

Dědické právo vzniká až smrtí zůstavitele. Proto nemůže dědit ten, kdo zemřel před zůstavitelem nebo současně s ním. Tato zásada odpovídá i dosavadnímu právnímu pojetí, podle něhož dědic nabývá dědictví smrtí zůstavitele. Pokud tedy dědic zemře před zůstavitelem nebo současně s ním, nedědí. Pokud zemřel nejprve zůstavitel a libovolně krátkou dobu na to jeho dědic, má dědic své dědické právo zachováno a v případě jeho smrti tak přechází na jeho dědice. Ačkoli se možnost současného úmrtí zdá nepravděpodobná, v praxi se s ní můžeme setkat – nejčastěji u dopravních nehod nebo leteckých neštěstí. Je proto vhodné v případě přemýšlení o pořízení pro případ smrti na takové možné události pamatovat a řešit je např. zvolením náhradního dědice pro případ, že určený dědic nebude moci dědit.

Právě to, že dědické právo vzniká až smrtí zůstavitele, znemožňuje nakládání s dědickým právem dříve, než vznikne. Dědického práva se tak nelze předem vzdát, nelze jej převést na jiného, ani s ním nějak jinak naložit.

Dědic a odkazovník

Dědicem nebo odkazovníkem může být člověk i právnická osoba. Občanský zákoník nově umožňuje také to, aby zůstavitel určil dědicem nebo odkazovníkem právnickou osobu, která má teprve vzniknout. Nutnou podmínkou je, aby taková právnická osoba vznikla do jednoho roku od smrti zůstavitele. V praxi půjde nejčastěji patrně o nadace, které budou zřízeny závětí, ale může jít i o ostatní právnické osoby práva soukromého i práva veřejného. U fyzických osob obecně platí, že nositelem práv může být i nenarozené dítě, je-li v době, kdy má právo nabýt, alespoň počato, za podmínky, že se narodí živé (tzv. nasciturus). I u fyzických osob však občanský zákoník nově umožňuje, aby se dědicem stalo dítě, které není v době smrti zůstavitele ani počato. Jde o institut svěřenského nástupnictví, popsaného blíže v kapitole 7.

Dědicem je osoba, která nabyde dědictví nebo dědický podíl – buď na základě pořízení zůstavitele pro případ smrti, tedy např. závětí nebo dědickou smlouvou, nebo na základě zákonné posloupnosti. Spolu s dědictvím nabývá dědic také odpovídající podíl na dluzích zůstavitele, které jsou součástí pozůstalosti. Odkazovník může nabýt odkaz jen na základě pořízení zůstavitele, zákonný odkaz neznáme. Odkazovník může odkaz nabýt „čistý“, tedy bez dluhů.

Dědická nezpůsobilost

Dědická nezpůsobilost vylučuje z dědického práva osobu, která se v důsledku svého činu stala nehodnou nabýt něco z dědictví. Pokud by dědila, odporovalo by to (v důsledku jejího jednání) zásadám spravedlnosti i obecné morálce. Odpovíme si na otázky, kdy může dědit ten, kdo se proti zůstaviteli dopustil trestného činu, nebo zda může dědit pozůstalý manžel, když v době úmrtí zůstavitele probíhalo rozvodové řízení.

Dědicem nebo odkazovníkem může být jen osoba, která je způsobilá být dědicem, která je hodna toho, aby dědictví (odkaz) nabyla. Z dědického práva je především vyloučen ten, kdo se dopustil činu povahy úmyslného trestného činu proti zůstaviteli nebo členu jeho rodiny (předku, potomku, manželovi nebo registrovanému partnerovi). Nedědí ani osoba, která se dopustila zavrženíhodného činu proti zůstavitelově poslední vůli. V praxi by se jednalo především o takovou osobu, která by zůstavitele donutila k projevu poslední vůle nebo by jej k němu lstivě svedla. Může jít o někoho, kdo naopak poslední vůli zůstavitele překazil, zatajil, zfalšoval, podvrhl nebo úmyslně zničil.

Při vymezení důvodu dědické nezpůsobilosti uvádí občanský zákoník tedy na prvním místě osobu, která se dopustila vůči zůstaviteli takového činu, který „má povahu“ úmyslného trestného činu. Zákon tak pamatuje na případy, kdy čin naplňující znaky skutkové podstaty úmyslného trestného činu vymezeného trestním zákoníkem, není trestným činem, např. proto, že pachatel není pro nedostatek svého věku trestně odpovědným. Stejné důsledky pak má spáchání takového činu proti osobám zůstaviteli nejbližším, tedy jeho manželovi, potomkovi nebo předkovi.

Druhou skupinu důvodů dědické nezpůsobilosti tvoří případy zavrženíhodného jednání proti zůstavitelově poslední vůli. Občanský zákoník pak uvádí demonstrativním výčtem základní případy takového zavrženíhodného jednání tak, jak jsou vymezeny shora. Zaznamenané případy, kdy lstí nebo pohrůžkou nějaká osoba donutila jinou k závěti, tak budou hodnoceny jako případ dědické nezpůsobilosti a taková osoba nebude moci dědit.

U obou shora popsaných skupin důvodů dědické nezpůsobilosti má zůstavitel možnost a právo dědici jeho zavrženíhodné jednání výslovně prominout. Pokud této možnosti zůstavitel využije a dědici jeho čin promine, stává se dědic znovu způsobilým dědicem. Důležité je, že toto prominutí musí být učiněno výslovně. Přesto patrně bude postačovat, když zůstavitel poté, co mu bylo prokazatelně známo jednání dědice, způsobující jeho dědickou nezpůsobilost, dědice uvede jako závětního dědice, aniž by jeho závěť nebo jiný projev vůle obsahoval výslovné odpuštění.

Výslovný projev vůle obsahující prominutí se tak týká především dědiců v zákonné posloupnosti. Doporučujeme, aby takový projev vůle učinil zůstavitel kvůli nespornosti písemně, nicméně zákon pro něj žádnou formu nepředepisuje, a tak by stačila též forma ústní. Dědic, jemuž bylo jeho jednání zůstavitelem prominuto, by se však dostal do obtížné důkazní situace, pokud by ústnímu projevu zůstavitele nebyla přítomna ještě alespoň jedna další osoba.

První dvě skupiny dědiců jsou vyloučeny z dědění ze závěti, na základě dědické smlouvy i na základě zákona. Další případ se vztahuje na dědění v zákonné posloupnosti. Jde o situaci, kdy v době smrti zůstavitele probíhá řízení o rozvod manželství, zahájené na návrh zůstavitele, a to v případě, že důvodem podání návrhu na rozvod manželství je domácí násilí, kterého se dědic jako manžel dopustil na zůstaviteli. Zákonodárce dovodil, že v takovém případě bylo manželství rozvráceno z důvodu na straně pozůstalého manžela, který se vůči zemřelému dopustil domácího násilí. Podáním návrhu na rozvod dal zůstavitel najevo, že manželství je pro něj nesnesitelné a chce jej ukončit. Jen proto, že soud o rozvodu manželství dosud pravomocně nerozhodl, není důvod, aby takovému manželovi přiznával zákon nárok na jeho zákonné dědické právo. Pokud by však zůstavitel pamatoval na manžela v poslední vůli nebo v závěti, nemá samotná skutečnost probíhajícího rozvodového řízení na dědění manžela vliv. V případě, že by však domácí násilí bylo právě takovým činem, kterého se pozůstalý manžel dopustil na zůstaviteli a který má povahu úmyslného trestného činu, vraceli bychom se zpět k první skupině důvodů dědické nezpůsobilosti a pozůstalý manžel by pak nemohl dědit ani na základě dědické smlouvy nebo na základě zákona. Ačkoli jindy může při zákonné dědické posloupnosti na místo vyloučeného dědice nastoupit jeho potomek, ačkoli jinak takové nástupnictví občanský zákoník zachovává. Vyloučení manžela ze zákonné dědické posloupnosti pro probíhající rozvodové řízení z důvodu domácího násilí, kterého se dopustil, znamená automaticky vyloučení z dědění také pro jeho potomky.

Je třeba si uvědomit, že důvodem dědické nezpůsobilosti je pouze takové rozvodové řízení, kdy návrh podal zůstavitel a kdy je návrh odůvodněn domácím násilím, jehož obětí zůstavitel byl. Pokud probíhá rozvodové řízení z jiných důvodů, nemá uvedené důsledky do zákonné dědické posloupnosti, a to ani tehdy, pokud je zcela zřejmé, že to byl právě pozůstalý manžel, který má na rozvratu manželství zásadní vinu (např. z důvodu nevěry, alkoholismu apod.). V takovém případě pozůstalý manžel dědickou způsobilost neztrácí. Nic však nebrání rozvádějícímu se manželovi, aby učinil pořízení pro případ smrti a druhého manžela z dědictví vyloučil – manžel totiž není tzv. nepominutelným dědicem a nepřísluší mu žádný povinný díl pozůstalosti. Ke stejnému závěru bychom se přikláněli též pro případ, že by návrh na rozvod manželství podal právě ten z manželů, který se dopouštěl domácího násilí. Zákon totiž za dědicky nezpůsobilého považuje takového manžela jen pro případ, že návrh na rozvod podal zůstavitel, a byť to působí paradoxně, pokud by návrh na rozvod podal onen násilník, jeho vyloučení z dědického práva nenastává (ledaže by jeho násilí vůči zůstaviteli mělo povahu úmyslného trestného činu).

Z podobných morálních důvodů jako manžela, který se dopouští domácího násilí, zákon vylučuje ze zákonné dědické posloupnosti v dědickém právu po dítěti jeho rodiče, který byl zbaven rodičovské odpovědnosti proto, že její výkon zneužíval nebo z vlastní viny závažným způsobem zanedbával. Toto ustanovení doplňuje obecnou úpravu dědické nezpůsobilosti z důvodu spáchání úmyslného trestného činu, protože jednání rodiče nemusí mít intenzitu trestného činu a přesto bude důvodem zbavení rodičovské odpovědnosti. Vyloučení takového rodiče ze zákonné dědické posloupnosti je logické, protože zbavení rodičovské odpovědnosti se týká nezletilých dětí. Pokud dítě nabyde následně svéprávnosti, může se rozhodnout, zda svého rodiče povolá za svého dědice ve svém pořízení pro případ smrti.

Při zákonné dědické posloupnosti nastupuje na místo dědicky nezpůsobilého dědice jeho potomek, a to i tehdy, pokud vyloučený dědic zůstavitele přežije.

Příklad

Situaci si můžeme vysvětlit na následujícím příkladu: otec (vdovec) má dvě děti, syna a dceru, každý z nich má také své dítě. Syn otce okradl – dopustil se vůči němu úmyslného trestného činu. Proto je syn dědicky nezpůsobilý. Otec zemřel bez pořízení pro případ smrti, a proto se po něm dědí podle zákonné posloupnosti. Polovinu pozůstalosti dědí dcera. Druhou polovinu pozůstalosti nemůže zdědit syn, protože je dědicky nezpůsobilý. Proto na jeho místo nastupuje jeho dítě, které dědí druhou polovinu pozůstalosti.

Autoři občanského zákoníku při této úpravě vycházeli z úvahy, že nezpůsobilost dědit musí ze zákona zasahovat jen tu osobu, které se důvody stanovené zákonem týkají. Důvodová zpráva k občanskému zákoníku v této souvislosti poukazuje na to, že není spravedlivé trestat za chování předka jeho potomky. Znovu upozorňujeme, že to bude platit jen při zákonné posloupnosti. V rámci pořízení pro případ smrti je ponecháno na rozhodnutí zůstavitele, jak se rozhodne se svou pozůstalostí naložit.

2Zřeknutí se dědického práva, odmítnutí dědictví, vzdání se dědictví

Dědického práva nelze se dopředu vzdát, je však možné se jej zříci ještě za života zůstavitele. Po smrti zůstavitele může dědic dědictví odmítnout. Po smrti zůstavitele se může dědic svého dědického práva vzdát ve prospěch jiného dědice.

i.Zřeknutí se dědického práva

Zůstavitel a potencionální dědic mohou uzavřít smlouvu, kterou se dědic svého dědického práva zcela či zčásti zřekne.

V první kapitole jsme si vysvětlili, že není možné dopředu, tedy ještě před smrtí zůstavitele vzdát se dědictví. To znamená, že budoucí dědic nemůže platně učinit před smrtí zůstavitele jednostranné prohlášení, kterým se dědictví do budoucna vzdává. To však neznamená, že by se dědic nemohl svých dědických nároků zříci, nemůže však jít o jednostranné právní jednání dědice.

Občanský zákoník totiž nově dědici a zůstaviteli umožňuje, aby uzavřeli smlouvu, kterou se dědic dědictví zřekne (renunciace). Jedná se o skutečnou novinku, protože podle dosavadní úpravy měl sice dědic svobodnou vůli se rozhodnout, zda dědictví přijme či nikoli, ale až po smrti zůstavitele – teprve v rámci projednávání dědictví se dědic mohl rozhodnout, zda dědictví přijme nebo odmítne. Nový občanský zákoník celkem logicky umožňuje, aby ještě za života zůstavitele se dědic a zůstavitel dohodli na zřeknutí se dědictví. V praxi je to možné zejména v případě, kdy zůstavitel ještě za svého života daruje dědici dar, který by se jinak započetl na jeho povinný díl (viz kapitola 4) a chce dopředu předejít sporům s ostatními dědici.

Smlouva o zřeknutí se dědického práva se zásadně vztahuje také na potomky dědice, ledaže by bylo ujednáno něco jiného. Zásadně tedy platí, že místo dědice, který se dědictví zřekl, nedědí ani jeho potomci. Ve smlouvě mezi zůstavitelem a dědicem však může být ujednán opak, tedy právě to, že na místo dědice nastupují jeho potomci. Pokud je dědic tzv. nepominutelným dědicem (viz kapitola 4), vzdává se touto smlouvou dědictví jako celku, tedy včetně práva na povinný díl. Pokud by se však nepominutelný dědic zřekl jen práva na povinný díl, neznamená to automaticky, že by se zřekl práva na dědický podíl ze zákonné dědické posloupnosti. Zní to složitě, ale ustanovení je celkem praktické. Představme si případ, kdy má zůstavitel v úmyslu ve svém pořízení pro případ smrti rozhodnout o svém jmění tak, že nepominutelnému dědici (nepominutelným dědicům) nebude vyplácen povinný díl, tzn. dědici povolaní závětí nebo dědickou smlouvou obdrží pozůstalost, která nebude zatížena nárokem nepominutelných dědiců na výplatu povinného dílu. Pro tento případ tedy s nepominutelným dědicem uzavře smlouvu o zřeknutí se práva na povinný díl. Následně však zůstavitel zemře, aniž by závěť sepsal nebo aniž by uzavřel dědickou smlouvu. Dědici proto budou dědit podle zákonné dědické posloupnosti – a protože se nepominutelný dědic vzdal jen nároku na povinný díl, ale ne na dědický podíl ze zákonné posloupnosti, bude povolán za dědice a bude dědit příslušný podíl dle zákonné posloupnosti. Otázkou je, jak řešit případ, kdy se zletilý zákonný dědic zřekne svého práva na povinný díl s tím, že na jeho místo nastoupí jeho potomek – a ten bude v okamžiku smrti zůstavitele nezletilý. Zletilým dědicům přitom náleží jako povinný díl pouhá jedna čtvrtina jejich zákonného dědického podílu, nezletilým tři čtvrtiny. S ohledem na zásadu, že nikdo nemůže na jiného převést více práv, než mu náleží, zastáváme názor, že v tomto případě by nezletilý potomek dědice nemohl získat větší povinný díl, než náležel dědici samotnému, tedy jednu čtvrtinu zákonného podílu dědice, jenž se svého dědického práva smluvně zřekl.

Byť tato skutečnost není výslovně v zákoně upravena, lze dovodit (a důvodová zpráva tak i stanoví), že je možné zříci se jen části dědictví nebo části povinného dílu. Stejně tak je možné, aby se dědic dědického práva zřekl za úplatu (odbytné) nebo jiné protiplnění.

Smlouvu o zřeknutí se dědického práva lze uzavřít také tak, že se dědic vzdá svého dědického práva ve prospěch jiné osoby. Není-li ve smlouvě ujednáno nic jiného, pak zřeknutí se dědického práva platí jen tehdy, pokud se daná osoba (obmyšlený) stane dědicem. Nestane-li se dědicem, např. z důvodu chybějící závěti, ke smlouvě o zřeknutí se dědického práva se nepřihlíží a dědic, který smlouvu uzavřel, může dědictví nabýt, pokud k tomu má zákonný titul. Tak by tomu bylo jen v případě, kdy by zůstavitel, s nímž dědic uzavřel smlouvu o zřeknutí se dědictví, neučinil žádné pořízení pro případ smrti a dědici by byli povoláni podle zákonné posloupnosti, nebo v případě, že by sice závěť učinil, ale obmyšleného by nepovolal za dědice, obmyšlený by dědictví odmítl, stal by se nezpůsobilým dědicem, zemřel by dříve než zůstavitel apod. Smlouva o zřeknutí se dědického práva může být formulována též tak, že zřeknutí platí i pro případ, že se obmyšlený dědicem nestane.

Smlouva o zřeknutí se dědického práva vyžaduje formu veřejné listiny, to znamená, že o ní musí být sepsán notářský zápis. Pokud by ji však strany chtěly zrušit (resp. chtěly by zrušit i jen některá práva a povinnosti z ní vyplývající), postačuje dodržení písemné formy. Případná změna smlouvy o zřeknutí se dědického práva by opět vyžadovala ke své platnosti formu veřejné listiny. V Evidenci právních jednání pro případ smrti, kterou vede Notářská komora, se evidují také smlouvy o zřeknutí se dědického práva a smlouvy o jejich zrušení (ty za podmínky, že byly sepsány ve formě veřejné listiny nebo byly svěřeny do notářské úschovy).

ii.Odmítnutí dědictví

Odmítnutí dědictví je jednostranné právní jednání dědice učiněné po smrti zůstavitele. Pokud dědic dědictví neodmítne, náleží mu dědické právo jako jeho vlastnictví.

Dědic není zásadně povinen dědictví přijmout. Ve shodě s dosavadní úpravou dává dědici nový občanský zákoník právo, aby dědictví po smrti zůstavitele odmítl, jedná se jen o formulační změnu. Dřívější právní úprava vyžadovala výslovné prohlášení dědice, že dědictví přijímá. Nyní činí dědic prohlášení jen k odmítnutí dědictví. Na rozdíl od zřeknutí se dědictví je odmítnutí dědictví před smrtí zůstavitele vyloučeno. Pokud by však měl dědic dědictví nabýt na základě dědické smlouvy, jednalo by se tedy o tzv. smluvního dědice (viz kapitola 8), může odmítnutí dědictví dědická smlouva vyloučit. Jinak má dědic zcela volnou možnost rozhodnout se, zda dědictví přijme nebo odmítne. Právo dědice svobodně se rozhodnout, že dědictví odmítá, je významné z důvodu zásady univerzální sukcese dědiců, na které přecházejí zůstavitelovy dluhy. Vyvázat se z těchto dluhů bude moci dědic nyní jen tak, že dědictví odmítne.

V dědickém řízení může být dědic zastoupen zmocněncem na základě plné moci. Zmocněnec pak může jménem dědice prohlásit, že dědictví odmítá nebo neodmítá, nebo že dědictví přijímá za podmínky, že je k tomu dle plné moci výslovně oprávněn – tzn. v plné moci musí být výslovně uvedeno, že zmocněnec je zmocněn také k prohlášení o odmítnutí, neodmítnutí nebo o přijetí dědictví.

Na dědice, který dědictví odmítl, se hledí tak, jako by dědictví nikdy nenabyl. Prohlášení o odmítnutí dědictví (stejně tak, jako prohlášení o neodmítnutí nebo přijetí dědictví) je konečné a neodvolatelné. Dědic si své prohlášení nemůže později rozmyslet. K takovému projevu vůle dědice, kterým by odvolal své prohlášení, že dědictví odmítá, nebo neodmítá, anebo že dědictví přijímá, se nepřihlíží. Pokud by tedy dědic učinil prohlášení, že dědictví neodmítá, a následně by zjistil, že zůstavitel zanechal dluhy, o nichž dědic neměl ani ponětí, nemá již možnost dědictví odmítnout a svou odpovědnost za dluhy zůstavitele může omezit pouze výhradou soupisu dědictví (viz kapitola 11 a 12). Stejná situace nastává v případě, že dědici marně uplyne lhůta stanovená pro odmítnutí dědictví (viz níže).

K účinnosti odmítnutí dědictví se vyžaduje výslovné prohlášení dědice učiněné vůči soudu, který dědictví projednává. Dědic může prohlášení o odmítnutí dědictví učinit ústně do protokolu před notářem, který jako soudní komisař projednává řízení o dědictví, nebo písemným prohlášením, které zašle soudu příslušnému pro projednání dědictví nebo notáři (soudnímu komisaři). Dědic může dědictví odmítnout jen v zákonné lhůtě. Tato lhůta činí jeden měsíc ode dne, kdy dědice vyrozuměl soud o jeho právu odmítnout dědictví a o následcích odmítnutí. V případě, že jde o dědice s jediným bydlištěm v zahraničí, prodlužuje se zákonná lhůta na tři měsíce. Soud může z důležitých důvodů zákonnou lhůtu prodloužit. Pokud lhůta k odmítnutí dědictví uplyne marně, tedy bez jednání dědice, právo odmítnout dědictví zaniká. To znamená, že dědic ztrácí právo dědictví odmítnout a nabývá jej včetně dluhů zůstavitele.

Pokud dědic sám před uplynutím lhůty pro odmítnutí dědictví zemře, přechází jeho právo dědictví odmítnout na jeho dědice. Je pak zcela logické a spravedlivé, že lhůta pro odmítnutí dědictví dědici tohoto dědice neuplyne dříve, než tomuto druhému dědici uplyne lhůta pro odmítnutí dědictví po předchozím dědici. Přitom se druhý dědic může rozhodnout také tak, že dědictví po prvním zůstaviteli odmítne a dědictví po druhém zůstaviteli (předchozím dědici prvního zůstavitele) přijme, nebo naopak. Může samozřejmě i obě dědictví odmítnout nebo obě dědictví přijmout.

Zatímco u zřeknutí se dědictví zákon připouští, aby se zřeknutí vztahovalo jen na část dědictví, u odmítnutí dědictví to už možné není. Dědictví je možné odmítnout jen jako celek. Odmítnutí dědictví pod podmínkou (např. ve formě „odmítám dědictví, pokud se zjistí, že je předlužené“) nebo s výhradou nebo jen zčásti, je neplatné. Z této zásady stanoví zákon jedinou výjimku a tou je případ, kdy dědictví odmítá zákonný dědic. Ten může dědictví odmítnout s výhradou povinného dílu. Znamená to, že zákonný dědic má tři možnosti – dědictví odmítnout jako celek (včetně povinného dílu), dědictví odmítnout v části přesahující povinný díl (tj. ponechat si z dědictví toliko povinný díl) nebo dědictví neodmítnout a získat je celé. Zákon však neumožňuje, aby zákonný dědic odmítl dědictví v rozsahu povinného dílu a ponechal si jen tu jeho event. část, která povinný díl přesahuje. Tím se rozsah odmítnutí dědictví liší od rozsahu zřeknutí se dědického práva, kde je umožněna i varianta zřeknutí se pouhého povinného dílu. Obdobně jako není možné odmítnout jen část dědictví, není možné ani to, aby zákonný dědic odmítl dědictví s výhradou jen části povinného dílu.

Odmítnout dědictví nelze platně ani poté, kdy dal dědic svým chováním najevo, že chce dědictví přijmout. Takovým chováním bude nejčastěji případ, kdy se dědic fakticky ujal pozůstalosti, např. začal užívat věci náležející do pozůstalosti. Dosavadní judikatura dovodila, že počínáním, kterým dal najevo, že dědictví nechce odmítnout, se rozumí takové chování dědice, kterým se k zůstavitelovu majetku nebo jeho části (např. k jednotlivé věci) projevuje jako jeho vlastník (k zůstavitelovi majetku nebo jeho části se tedy chová jako k vlastnímu majetku) nebo z něhož je jinak nepochybné, že hodlá jako dědic vstoupit do zůstavitelových práv a povinností (tedy stát se jako dědic zůstavitelovým právním nástupcem), popř. že vystupuje jako osoba, jíž svědčí dědické právo po zůstaviteli (např. se jako dědic ze zákona vyjadřuje v řízení o dědictví k platnosti závěti apod.).2

iii.Vzdání se dědictví

Vzdání se dědictví je projevem vůle dědice, kterým se vzdá svého dědického podílu ve prospěch jiného dědice. K účinnosti vzdání se dědictví se vyžaduje také přijetí uvolněného dědictví ze strany obmyšleného dědice.

Podmínkou toho, aby se dědic mohl vzdát svého dědictví ve prospěch jiného dědice, je skutečnost, že dědictví neodmítl. Pokud dědic předem dědictví výslovně odmítl, hledí se na něj tak, jako by dědictví nikdy nenabyl – a proto se svým dědickým podílem už nemůže nijak disponovat a nemůže se jej ani vzdát ve prospěch jiného dědice. Uvedli jsme, že dědici, který dědictví neodmítl, náleží dědické právo jako jeho vlastnictví – a důsledkem této skutečnosti, kterou občanský zákoník výslovně zakotvuje, je možnost s tímto dědickým právem disponovat.

V současné praxi, na kterou upozorňuje i důvodová zpráva, dochází při odmítnutí dědictví k tomu, že za dědice automaticky nastupují jeho potomci. To s sebou může přinášet komplikace, např. v případě, že tito potomci jsou ještě nezletilí. Proto nový občanský zákoník umožňuje to, aby se dědic svého dědického práva vzdal ve prospěch jiného dědice. Bude to praktické zejména při dědění v zákonné posloupnosti, kdy se např. děti zůstavitele vzdají svého dědictví ve prospěch pozůstalého rodiče nebo ve prospěch jednoho ze sourozenců. Pokud se dědictví vzdá nepominutelný dědic, vzdává se tím i práva na povinný díl, a to nejen za sebe, ale také s účinností pro své potomky. K vzdání se dědictví není nutný souhlas soudu ani souhlas ostatních dědiců.

Prohlášení o vzdání se dědictví ve prospěch jiného dědice musí dědic učinit před soudem v řízení o dědictví. Prohlášení o vzdání se dědictví tak může dědic učinit v rámci dědického řízení před soudním komisařem ústně do protokolu nebo písemným prohlášením, zaslaným příslušnému soudu (soudnímu komisaři). Pro vzdání se dědictví není předepsána žádná lhůta, dědic je tak může učinit prakticky kdykoliv do pravomocného skončení dědického řízení. Dědic se může svého dědictví vzdát také ve prospěch více jiných dědiců (např. v popisovaném případě by se mohl pozůstalý rodič naopak vzdát svého dědictví ve prospěch pozůstalých dětí). V takovém případě se uvolněný dědický podíl rozdělí mezi tyto dědice dle společné dohody všech dědiců a není-li takové dohody, rozdělí se poměrně.

K přijetí uvolněného dědického podílu dědice, který se svého dědictví vzdal, se vyžaduje také souhlas přijímajícího dědice. V takovém případě se v dědickém řízení postupuje jako v případě zcizení dědictví (blíže viz kapitola 11). Pokud dědic, v jehož prospěch se jiný dědic svého dědictví vzdal, nesouhlasí s nabytím uvolněného dědictví, k vzdání se dědictví se nepřihlíží. Znamená to, že dědic, který se chtěl svého dědictví vzdát, zůstává dědicem se všemi právy a povinnostmi z toho vyplývajícími.

Vzdát se dědictví může dědic, který má dědictví nabýt ze zákonné posloupnosti, ale také dědic, který jej má nabýt na základě pořízení zůstavitele pro případ smrti (závětní nebo smluvní dědic). Pokud by se však dědictví měl vzdát dědic, který byl na základě zůstavitelovy poslední vůle obtížen příkazem, nařízením odkazu nebo jiným opatřením, které může splnit jen on sám osobně, nezbavuje jej vzdání se dědictví povinnosti uložené opatření splnit. To platí pro takové příkazy, u nichž je zřejmé, že je může splnit toliko povolaný dědic svou osobní činností, svým osobním jednáním. Takovým příkazem by např. mohl být příkaz, aby dědic řádně dostudoval. Zákon nepřipouští, aby se dědic příkazu zbavil tím, že se dědictví vzdá. Dědic, v jehož prospěch se povolaný dědic dědictví vzdal, tak dědictví může nabýt s podmínkou, že příkaz zůstavitele původní dědic splní. V případě, že by se jednalo o příkaz, nařízení odkazu nebo jiné opatření, u kterého by zůstavitel nenařídil, že je musí splnit původní dědic osobně, přešly by povinnosti s tím související na nového dědice, který by je musel splnit. V každém případě by pak soud zkoumal, zda v konkrétním případě nejde o příkaz, který je projevem zůstavitelovy svévole a který má vést ke zjevnému obtěžování dědice, k takovému příkazu by se nepřihlíželo. Stejně tak se nepřihlíží k doložce, která dědici ukládá, aby uzavřel nebo neuzavřel manželství, v manželství setrval nebo je zrušil – takové příkazy se považují za nepřípustný zásah do osobnostních práv dědice (blíže v kapitole 7). V případě, že by se jednalo o příkaz, nařízení odkazu nebo jiné opatření, které by nevyžadovalo osobní činnost původního dědice, přešlo by společně s dědictvím na nového dědice, který by byl zavázán toto opatření splnit. Typickým příkladem je vydání odkazu z dědictví třetí osobě.

V souvislosti se vzdáním se dědictví upozorňuje důvodová zpráva na možné chování nepoctivého dědice, který se dědictví vzdá s cílem zkrátit své věřitele (kteří by se jinak mohli uspokojit ze zděděného majetku). Pro tento případ mají dědicovi věřitelé právo namítnout tzv. relativní neúčinnost právního jednání dědice – dlužníka a při splnění zákonných podmínek požadovat uspokojení své pohledávky z majetku, který by jinak na dlužníka jako dědictví připadl. V tomto směru navazuje současná právní úprava na obecný zákoník občanský a předválečnou judikaturu, podle níž vzdání se dědictví ještě samo o sobě nebylo odporovatelným jednání, ale věřitel mu mohl odporovat podle obecných podmínek stanovených pro odporovatelnost právním jednáním dlužníka.3

3Dědění ze zákona, dědické třídy

Občanský zákoník zcela záměrně řadí dědické tituly podle právní síly. Na prvním místě proto uvádí dědickou smlouvu, na druhém závěť a teprve na třetím dědění ze zákona. My jsme zvolili opačný postup, kdy nejprve budeme rozebírat otázky zákonné posloupnosti. Je tomu tak proto, že na zákonnou posloupnost navazuje problematika nepominutelných dědiců, povinného dílu apod., která omezuje autonomii zůstavitelovy vůle při pořízení pro případ smrti. Zákonná posloupnost se použije nejen v případě, kdy zůstavitel zemře bez pořízení pro případ smrti, ale také v případě, kdy svou dědickou smlouvou, závětí a ostatními pořízeními pro případ smrti neřeší celou pozůstalost.

Zákonná dědická posloupnost se tedy týká té části pozůstalosti, která není řešena dědickou smlouvou ani závětí. Pokud by zůstavitel zemřel bez dědické smlouvy, závěti i odkazu, přecházela by na dědice v zákonné posloupnosti celá pozůstalost.

I v případě, že zůstavitel učiní závěť a učiní v ní kromě povolání závětních dědiců také odkazy (blíže viz kapitola 9), může se stát, že závětní dědic nebude chtít nebo moci dědit. To, kdo se stal odkazovníkem, pak může mít vliv i na dědění v zákonné posloupnosti – pokud totiž zůstavitel zemřel bez zanechání zákonných dědiců nebo pokud zákonný dědic dědictví nenabude (např. se jej zřekl, vzdal nebo dědictví odmítl) stávají se dědici právě odkazovníci. Pokud je více odkazovníků, dělí se mezi ně pozůstalost podle poměru hodnoty jejich odkazů. Pokud by došlo k této situaci, budou uvedené osoby mít dvojí postavení (s odlišnou odpovědností za zůstavitelovy dluhy) – ve vztahu k odkazům budou odkazovníky a ve vztahu k ostatní pozůstalosti budou považovány za dědice. Nový občanský zákoník tak eliminuje případy, kdy by pozůstalost připadla státu jako odúmrť.

Pokud by někdo nabyl dědictví v zákonné posloupnosti proto, že dědic (případně ani náhradník) povolaný dědickou smlouvou nebo závětí dědit nechtěl nebo nemohl (odmítl dědictví, zemřel dříve než zůstavitel apod.), musí tento zákonný dědic splnit ostatní nařízení zůstavitele – tedy taková nařízení, která by jinak musel splnit dědic povolaný dědickou smlouvou nebo závětí.

Pokud dědictví nenabude žádný dědic ani podle zákonné posloupnosti, připadá dědictví shodně jako podle dosavadní úpravy státu. Konstruuje se fikce, že stát je v takovém případě zákonným dědicem. Nový občanský zákoník tak opouští konstrukci odúmrti, která vycházela z názoru, že státu mají připadnout věci, které se nacházejí na jeho území a které nikomu nepatří. Odúmrť je nyní chápána jako dědickoprávní nárok státu a stát se stává (na posledním místě v zákonné posloupnosti) zákonným dědicem. Na rozdíl od ostatních zákonných dědiců stát nemá právo v takovém případě odmítnout dědictví. Nepoužije se rovněž pravidlo o odkazu, které se jinak na zákonné dědice vztahuje – v případě, že v pořízení pro případ smrti zůstavitel přikáže, že některý dědic nemá dědit určitou věc (tj. jakýsi obrácený, negativní odkaz), platí, že tato věc připadá jako odkaz zákonnému dědici. Toto pravidlo se tedy použije pouze na zákonné dědice v první až šesté třídě, případně odkazovníky (není-li dědiců v zákonné posloupnosti), ale nikoli na stát. Důležitá je rovněž otázka, kterému státu v postavení zákonného dědice připadne odúmrť. Pokud jde o věci nacházející se na území České republiky, připadnou v souladu se zákonem o mezinárodním právu soukromém tuzemskému státu, tedy České republice. V dnešní době však není nijak výjimečné, že občané mají majetek umístěný ve více státech, typicky mají účty u zahraničních bank, zahraniční cenné papíry nebo mají v zahraničí nemovitosti. Ve složitějších případech tak není vyloučena kolize několika právních řádů, neboť státní příslušník jednoho státu může mít svůj majetek umístěn v několika různých státech světa. Režim věcí, které náležely v době smrti zůstaviteli a které se nacházejí v zahraničí, je řešen dvoustrannými mezinárodními smlouvami o právní pomoci. Tyto smlouvy většinou zakotvují pro odúmrť pravidlo, že movité věci připadnou tomu státu, jehož byl zůstavitel v době smrti příslušníkem, a nemovité věci tomu státu, na jehož území se nachází.

Nařízení Evropského parlamentu a Rady o příslušnosti, rozhodném právu, uznání a výkonu rozhodnutí a přijímání a výkonu veřejných listin v dědických věcech a o vytvoření evropského dědického osvědčení vychází z teorie, že odúmrť náleží tomu státu, který nad věcí panuje, tj. státu, na jehož území se nachází majetek, který do odúmrti náleží (při zachování práv věřitelů zůstavitele na uspokojení svých pohledávek z takového majetku).

Ve srovnání s dosavadním občanským zákoníkem přináší nový občanský zákoník velmi výrazné rozšíření dědických tříd a s tím spojených příbuzenských stupňů dědiců, kteří připadají v úvahu jako dědici v zákonné posloupnosti. Je tomu tak proto, že je upřednostněno dědění vzdálenějších příbuzných před tím, aby dědictví nabyl stát.

Pro rozhodnutí, kdo dědí v zákonné posloupnosti, je rozhodující zařazení dědiců do tzv. tříd s tím, že platí, že nejprve dědí dědicové v číselně nejnižší třídě a není-li jich, tak teprve přicházejí v úvahu dědicové v číselně vyšší třídě. Výjimkou je manžel zůstavitele, který dědí jak v první, tak také ve druhé třídě (ale nemůže sám dědit v první třídě) a osoby, které žijí se zůstavitelem ve společné domácnosti, které dědí ve druhé a třetí třídě (a nemohou samostatně dědit v druhé třídě). Pro zařazení dědiců do jednotlivých tříd je rozhodující stupeň jejich příbuzenství, přičemž nezáleží na tom, zda jde o příbuzenství pokrevní nebo příbuzenství, které vzniklo na základě osvojení. Osvojené dítě zůstavitele má tak stejné postavení jako jeho vlastní dítě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nový občanský zákoník - Dědické právo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.