Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Lenka Mynaříková, Ph.D.

Lež ti kouká z očí
Průvodce světem lží a klamů

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6574. publikaci

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín
Sazba a grafická úprava Milan Vokál
Formát ePub Milan Vokál
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Počet stran 160
Vydání 1., 2017

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2017
Cover Photo © Depositphotos / LisaA85

ISBN 978-80-271-9759-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-9758-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-0279-2 (print)

Předmluva

Milé čtenářky a milí čtenáři,

právě se vám do rukou dostala kniha, která si klade nemalý cíl. Pokud se jej podaří naplnit, měla by vám pomoci zorientovat se v problematice lhaní a lží – ukázat vám, co všechno ovlivňuje, zda, komu a jak moc lžeme, jak lži působí na naše vztahy a jak se mění naše chování ve chvíli, kdy se rozhodneme někoho oklamat. Současně vám ale chci ukázat, že věda nemusí být nudná – slibuji, že všechno, co se dozvíte, budou fakta, vycházející z řady našich i světových výzkumů, ale také slibuji, že vás poznávání bude bavit a dozvíte se spousty informací nejen o lhaní, ale i o sobě. Lhaní a klamání jsou témata, jež fascinují mnoho odborníků z různých vědeckých oblastí, ale také všechny ostatní, kteří se se lží setkávají – lži nás totiž obklopují ve větší míře, než si připouštíme, a mají vliv na náš každodenní život. Ale hned na začátek si řekněme jednu dobrou zprávu – nejde tu o vliv nutně negativní, lži nám mohou i pomáhat a v naší společnosti plní řadu důležitých funkcí. Chcete-li tedy zjistit, proč nám některé lži škodí a jiné slouží, proč lžou i malé děti a proč to pro vás nemusí být špatná zpráva, proč si lžeme ve vztazích, i když se máme rádi, a proč lžeme dokonce i sami sobě, následující stránky vám snad nabídnou dostatek odpovědí.

Proč jste si ke čtení vybrali zrovna knihu o lhaní? Možná vás lhaní, lži a všechno, co se jich týká, zajímá (ať už z osobních, nebo profesních důvodů) a rádi byste se o nich dozvěděli co nejvíce. Potom si knihu nejvíce užijete a informace z ní nejlépe využijete, pokud si ji pročtete od začátku až do konce – jen tak se totiž dozvíte o lhaní vše z pohledu evoluce, partnerských a přátelských vztahů, rozdílů mezi muži a ženami nebo verbální a neverbální komunikace. Možná jste ale jiný typ čtenáře a hledáte odpovědi na konkrétní otázky. Třeba byste rádi zjistili, proč vy sami lžete, zda v takové míře a takovým způsobem jako vy lžou i ostatní lidé, a rádi byste svoji schopnost lhát zlepšili natolik, abyste dokázali oklamat všechny okolo. V tom případě bych vám doporučila především kapitolu druhou nazvanou „Všichni lžou!“ aneb Lhaní jako společenský fenomén, kapitolu pátou „Tak malý a už lže?“ aneb Cesta lži od dětství do stáří nebo kapitolu šestou s názvem „Lež ti kouká z očí!“ aneb Co se dá vyčíst z naší tváře a chování. Nebo byste rádi věděli spíš to, proč všichni kolem vás lžou, zatímco vy vůbec ne, a rádi byste zlepšili svoji dovednost poznávat lži natolik, aby vás už nikdy nikdo neoklamal? Pak bych vám doporučila například kapitolu čtvrtou nazvanou „Ženský? Ty lžou pořád!“ … a muži zrovna tak aneb Genderové rozdíly ve lhaní, kapitolu sedmou „Lžeš, jen co otevřeš pusu!“ aneb Verbální projevy lhaní a kapitolu osmou „Já nikdy nelžu!“ aneb Pozitivní síla sebeklamu. A možná jste tuto knihu otevřeli úplným omylem – i přesto bych vám ale navrhla, ještě než knihu zavřete a odložíte, podívat se napřed na její obsah a třeba vás přece jen některá z kapitol zaujme a dozvíte se díky ní něco nového. Za sebe bych vám doporučila například kapitolu první s názvem „Za všechno může evoluce!“ aneb Prolhaná matka příroda nebo kapitolu třetí „Přece bych ti nelhala, miláčku!“ aneb Lži ve vztazích. A pokud na konci zjistíte, že byste se rádi dozvěděli ještě víc a možná i něco odbornějšího, mohu vám kromě literatury, na kterou zde průběžně odkazuji, doporučit i svoji přechozí knihu Psychologie lži, vydanou v roce 2015.

I když jsem se snažila podívat se v této knize na lhaní ze všech možných úhlů, jsem si jistá, že jsem na spousty věcí zapomněla. V závěru najdete tudíž pár tipů na další knihy, které by vás mohly oslovit, a na konci každé kapitoly na vás čeká seznam použité literatury, z něhož si určitě také vyberete. Tomu, jak lži ovlivňují náš život, se věnuje i řada filmů, seriálů nebo divadelních her, takže ani vy, kteří se vyčerpáte čtením této knihy, nemusíte zoufat – studijní materiál na vás čeká i jinde než na stránkách knih. Jako u mnoha jiných věcí také u lží však platí, že tou nejlepší školou je škola života – dívejte se tedy kolem sebe, nejen proto, abyste mohli na vlastní oči pozorovat to, co jste si zde přečetli, ale i proto, abyste objevili nové informace, které se sem už nevešly.

Ať už jste po knize Lež ti kouká z očí sáhli z jakéhokoli důvodu, přeji vám, ať vás čtení baví, ať vás něčím obohatí a pomáhá vám při rozvíjení mezilidských vztahů i na krkolomné cestě za poznáním sebe samých.

1.„Za všechno může evoluce!“ aneb Prolhaná matka příroda

Za to, že lžeme, může vlastně evoluce. Právě evoluce nás totiž touto dovedností (opravdu, lhaní není zlozvyk, ale dovednost) vybavila a postarala se o to, abychom se ji naučili využívat ve svůj prospěch jako způsob obrany před nepřítelem i k nalákání sexuálního partnera. Jde tedy o efektivní metodu, jak zvýšit šanci na svoje vlastní přežití a na další šíření svého genetického fondu. Typickým důvodem lží bývá snaha dostat se z úzkých, vyhnout se nepříjemnostem různého druhu, případně se zbavit podezření ze spáchání něčeho ne zrovna dobrého. Stejné důvody můžeme vysledovat i u zvířat, která si, pokud jde o klamání, blafování a „pokerovou tvář“, často s našimi únikovými manévry, jak si zachránit vlastní kůži, nijak nezadají. Jestliže se zvířata dostanou do úzkých, neváhají oklamat svůj vlastní druh, aby dosáhla svého cíle. To může být překvapivé, protože i když klamavé chování u zvířat bylo prokázáno už poměrně dávno, mělo se za to, že se od našeho liší v jedné zásadní věci. Zatímco lidé lžou úmyslně, s cílem oklamat druhé, zvířecí klamání bylo považováno za neúmyslný mechanismus. Ukázalo se ovšem, že zvířecí mysl není až tak nevinná a některým druhům (především vyšším primátům, jako jsou šimpanzi bonobo a gorily) lze vcelku bezpečně připsat zcela vědomé lživé úmysly.

Zvířecí poker

Tím dostává na frak především základní komunikační paradigma, podle kterého veškerá komunikace – lidská i zvířecí – probíhá na bázi upřímnosti a přesnosti. Oproti dřívějším předpokladům biologů, filozofů i jiných odborníků toto ustanovení rozhodně není vždy dodržováno, a přesto zvířecí společenství i přes všudypřítomné lži a klamy funguje, stejně jako naše lidská společnost. Pokud se například slabší příslušník druhu dostane do nebezpečí, oklamáním nepřítele může zvýšit šance na přežití a komunikační paradigma mu v tom jistě nezabrání. Blafování mezi příslušníky stejného druhu je typické například pro strašky, poměrně rozšířené korýše řádu Stomatopoda. Jak popsali například Patrick A. Green a Sheila N. Pateková v roce 2015, mezi strašky panuje vysoká soutěživost a jestliže jsou konfrontováni s rivalem, mohou se buď připravit na boj a začít protivníka ohrožovat, nebo utéct. Ne každá hrozba je ale myšlena vážně. Slabší příslušníci druhu volí takové plané hrozby velmi často, dokonce i v období, kdy jejich kostra ještě není dostatečně pevná, aby dokázali s protivníkem bojovat. Slabší straškové tedy blufují a vyhrožují, ačkoli kdyby došlo na boj, neměli by šanci. Je to stejné jako hra poker – každý hráč ví, v čem je nebo není dobrý, ale bohužel netuší, jak je na tom jeho soupeř. Často mohou špatné karty v rukou mistra v blafování vést paradoxně k lepšímu výsledku a vyšší výhře.

Není všechno zlato, co se třpytí

Dalším častým důvodem lhaní a klamání je obrana sebe sama nebo svého obydlí a potomků. Typickým obranným mechanismem, na nějž narazíme v přírodě, je maskování, které dovedně využívají různé druhy zvířat i rostlin. Většina kvetoucích rostlin spoléhá, pokud jde o reprodukci, na zvířata, jimž poskytují jedlé nebo nejedlé „odměny“. Více než 7 500 druhů rostlin však dosahuje svého cíle pomocí klamu a oklamaná oběť pak odchází bez odměny. Stejně jako hmyz a jiné živočišné druhy se i rostliny naučily využívat mimikry k napodobování, aby tak pomocí klamu zvýšily šance na reprodukci a přežití druhu (pomocí důmyslných triků lákají opylovače, hmyz, který se záhy stane potravou) nebo si zajistily ochranu před škůdci. Steven D. Johnson a Florian P. Schiestl popisují ve své publikaci z roku 2016 například kapsovce amerického, který vydává stejný zápach jako skunk – od toho je ostatně odvozeno i jeho anglické pojmenování Skunk Cabbage. Díky tomuto mechanismu spolehlivě odradí všechen hmyz a brouky, kteří by na něm chtěli hodovat. Možná jste si, podobně jako Martin H. Schaefer a Graeme D. Ruxton v roce 2009, všimli, že nám dobře známé hluchavky mají listy velmi podobné kopřivám, v jejichž blízkosti také zpravidla rostou. Nejedná se o náhodu, hluchavky se jenom v průběhu vývoje naučily napodobovat své léčivé, ale na dotyk nepříjemně pálivé kolegyně, kterým se predátoři raději obloukem vyhýbají – a hluchavky tak od nich mají také klid. Hluchavka se obdivovatelů zbaví předstíráním, že je nebezpečná, úžovník (známý také jako kaladium) volí opačnou strategii. Jednoduše simuluje.

Například Simcha Lev-Yadun popsal v roce 2014 mechanismy, díky nimž se úžovník před okolím dovede tvářit jako nemocný pravděpodobně úspěšněji než mnozí z nás. Vzorování listů této rostliny nese jasné známky napadení larvami, které se rozhodly na rostlině nasytit. Přestože je úžovník ve skutečnosti zcela zdravý, škůdci se snadno nechají napálit a odradit od napadení rostliny. Listy další rozšířené rostliny, mučenky, jsou zase oblíbeným cílem pro kladení motýlích vajíček, a tak si mučenka našla efektivní lest, kterou popsal Simcha Lev-Yadun v roce 2009. Její listy jsou pokryty drobnými žlutými tečkami, které jsou podobné motýlím vajíčkům, a okolo letící motýlí samička se raději poohlédne jinde, protože kdo by chtěl své potomky zbytečně vystavit soupeření s jinými housenkami. (Určitá míra soutěživosti je pro rozvoj ve skutečnosti výhodná, ale o tom možná motýli nevědí.) Zatímco mučenka se snaží případné zájemce odehnat, rosnatky zástupy hmyzu jen uvítají. Proto jsou také jejich listy ozdobeny lákavě vyhlížejícími kapkami rosy, které vybízejí k osvěžení. Pokud se tím ale některý brouk nechá oklamat, brzy zjistí, že místo vody se ponořil do koktejlu trávicích enzymů, kterými rosnatky svoji kořist pojídají zaživa.

Z tisíců klamavých druhů tvoří celé dvě třetiny orchideje. Jak popsali v roce 2016 doktor Marinus De Jager a Rod Peakall při zkoumání feromonů orchidejí v laboratoři, tyto rostliny dovedou napodobovat nejen vůni nebo pohlavní feromony hmyzích samic, aby nalákaly opylující samce, ale využívají k tomu i vizuálních prvků, kterými tyto samice s překvapivou detailností připomínají. Nicnetušící samec, omámený vůní a vzhledem, tak snadno upadne v omyl, že našel ideální partnerku. Tým profesora Xiao-Hua Jin například v roce 2014 publikoval výsledky svého zkoumání tzv. včelí orchideje. Její květy dovedou uvést i pečlivého pozorovatele (natož pak rozmnožování chtivého samce) v omyl, že se jedná o včelí samice.

A jak je tomu s maskováním u zvířat? Například kůže chobotnic i chameleonů obsahuje chromatofory, buňky s různobarevnými pigmenty, které umí odrážet světlo. Tím, že se pigmenty přesouvají z místa na místo a mění plochu odrazu, mohou měnit svoji barvu. Opravdovým mistrem v maskování je ale podle studie, kterou v roce 2012 sepsali Culum Brown, Martin Garwood a Jane E. Williamsonová, chobotnice Thaumoctopus mimicus, která ze sebe změnou barvy a tvaru dovede udělat dokonce platýze, sasanku, mušli nebo jedovatého hada. Dalším příkladem jsou africké kudlanky, které na sebe dovedou vzít podobu uschlého listí, a tak se stávají pro případného útočníka zcela nenápadné, jak zmínil už v roce 1968 Roger Caillois.

A co teprve když samečkovi několik drobných klamů může výrazně zvýšit šance na kopulaci s atraktivní samicí. Ve zvířecí říši narazíme na celé spektrum různých lží, klamů a podvodů, jejichž účelem je přilákat potenciálního partnera, odstranit z cesty konkurenci a zajistit svým potomkům pokud možno co nejlepší genetickou výbavu, a tedy evoluční výhodu. Výsledek takového chování je sice nejistý, přesto se o ně živočišné druhy opakovaně pokoušejí a ty formy chování, které se jim vyplácejí, upevňují, a tak je rozšiřují mezi další příslušníky svého druhu. Zvířata klamou nejen příslušníky jiného druhu, ale i vlastního, aby dosáhla svého – ať už je to atraktivní samička, perspektivní partner přinášející bohaté dary, nebo obrana teritoria a zastrašení silnějšího soka. Pokud už teď vidíme určitou paralelu s naším chováním, záhy takových podobností najdeme mnohem víc.

Prolhané opice

Lži si zpravidla spojujeme se lživými výroky, ale pokud si odmyslíme tuto verbální stránku, najdeme řadu jednodušších i poměrně komplikovaných případů lží a klamů v říši rostlin i zvířat. Opice jsou například díky mohutnější mozkové kůře schopné klamat rozmanitými způsoby, nejčastěji proto, aby utvářely koalice, získaly více jídla a samozřejmě také vhodnějšího partnera. Právě pozorování klamavých taktik primátů při utváření koalic přivedlo vědce, jako například v roce 2010 Sarah F. Brosnanovou a Redouana Bsharyho, na myšlenku, že lhaní by mohlo být logickým výsledkem naší vrozeně kooperativní povahy – ty druhy primátů, které více spolupracují, také více klamou. V průběhu evoluce se však klamavé chování rozšířilo na další oblasti života a potřeba zajistit si spolupráci se stala jen jedním z mnoha důvodů, proč se zvířata (a lidé) angažují v klamání druhých. Podobně jako můžeme dlouho filozofovat nad tím, zda bylo dříve vejce nebo slepice, i zde stále zůstává otevřená otázka, co bylo dříve. Kooperace, nebo klam?

Šimpanzi jsou kreativní i pokud jde o klamání při získávání potravy. Stejně jako některé další druhy šimpanzi příležitostně při hledání potravy předstírají, že nic nenašli, aby tak neupozornili jiné šimpanze a o úlovek nepřišli. Oproti jiným druhům zde ale klamání jde ještě o kus dále. Mnohdy totiž dochází k tomu, že jiný šimpanz projde kolem předstírajícího šimpanze, poté se schová za stromem a vykukuje ven, aby zjistil, zda „podvodník“ opravdu našel potravu. Nutným předpokladem lhaní je dovednost brát v úvahu pravděpodobné reakce těch, kterým lžeme – porozumět jejich mysli. Na uvedeném příkladu vidíme, že šimpanzi dovedou úmyslně lhát, podobně jako my lidé. Šimpanzi evidentně mají povědomí o tom, že se je druhý šimpanz snaží oklamat a reagují na to. Vědci Mathias Osvath a Elin Karvonen ve své studii z roku 2012 uvádějí, že šimpanzi díky dobře rozvinutým kognitivním schopnostem dokáží předvídat budoucí chování jiných šimpanzů nebo příslušníků jiných druhů, dokonce i tehdy, pokud nejsou momentálně přítomni. Navíc dovedou své chování usměrnit a přizpůsobit těmto očekávaným okolnostem a to vše pravděpodobně na základě dřívějších vzpomínek, které si uchovávají v paměti. Až po vás příště šimpanz v zoo hodí slupkou od banánu, neříkejte, že jsem vás nevarovala.

Lžeš jako ryba

Zatím jsme hovořili o našich nejbližších zvířecích příbuzných, můžeme se ale podívat i na nám vzdálenější druhy, jako jsou ryby. Podle známého rčení „mlčí jako ryba“ bychom mohli soudit, že ryby nemají příliš mnoho příležitostí někoho obelhat. Potřeba rozmnožovat svůj druh z nich přesto vytvořila mistry klamu. Vezměme si například samičky pstruhů, které podle studií Erika Peterssona a Torbjörn Järviho z roku 2010 dovedou předstírat orgasmus a oklamat tak nežádoucího partnera, aby mohly později zplodit potomky s více vyhovujícím nápadníkem nebo aby jejich vejce byla oplodněna několika různými samci. Samci se samicím dvoří tak, že rozechvějí svaly trupu a nejsilnější z nich odežene slabší soky. Samice zatím na dně řeky připraví malé lůžko a začne se třepotat podobně jako samec, který se domnívá, že dojde ke kladení vajec a vypustí své sperma. Jenomže se nic nestane – samice vše pouze předstírala a samec své cenné sperma jednoduše „utopil“.

Čím větší náfuka, tím víc nápadníků

Na jaké další triky můžeme v přírodě narazit? Pokud občas rádi přeháníte a přibarvujete skutečnost (a přiznejme si, že takovéto „upravování reality“ tvoří vysoké procento našich lží), nejste v tom sami. Například i samice much Rhamphomyia longicauda podle výzkumu doktorů Davida H. Funka a Douglase W. Tallamyho z roku 2010 přehánějí skutečnost nebo ji spíše doslova nafukují. Než se v celé kráse předvedou svým vyvoleným, nafouknou břišní stěnu, až jejich břicho získá čtyřnásobný objem (nutno podotknout, že lidé se snaží spíše o opačnou strategii). Co je k tomu vede? Samice tohoto druhu much jsou velmi špatnými letci a nemohou lovit kořist, musí se tedy spoléhat na dary, které dostanou od samečků. Dárek v podobě hmyzí kořisti je v podstatě jediným způsobem, jak si samci mohou zajistit šanci na páření. Aby samičky nevyhladověly, potřebují stálý přísun takových hmyzích darů, a potřebují tedy neustále vypadat, jako by byly v reproduktivním věku. V takovém období se jejich vajíčka nafouknou na desetinásobek své velikosti a zvětší tak objem břicha své nositelky. Takové samice mají mnohem více nápadníků, tudíž i mnohem více potravy. A tady se ke slovu dostává klam. Samice nafouknutím svého břicha předstírají, že mají zralá vajíčka, a tak dostávají od nedočkavých samečků více potravy.

Tak trochu jiné žabí námluvy

To, že lži mohou mít i poměrně drastické následky, si asi dovedeme představit. Heather M. Grayová, Kyle Summers a Roberto D. Ibáñez popsali v roce 2009, jak krutý dopad mohou lži mít na samce jedovatých panamských žab. U tohoto žabího druhu je zajímavé, že zde dochází k obrácení rolí a samci nejenže musí absolvovat velmi dlouhý cyklus „námluv“, ale po narození potomků přebírají také roli pečovatele. Samice těchto žab nejprve pronásledují samce, který upoutal jejich pozornost a jenž pouze hledal místo pro uložení vajec. Zaútočí na něj mohutným kopnutím, povalí jej na zem, a dokonce po něm začnou skákat. Zatímco jedna samice samce obtěžuje, objeví se často další a první samice střídavě útočí na rivalku a pokračuje ve svém dvoření. Zpravidla vyhrává první samice, která se poté věnuje samci ještě asi půl hodiny, než zdánlivě zcela ztratí zájem. Náhlá změna v jejím chování ale naopak vyvolá zájem samce a ten převezme v námluvách vůdčí roli. Situace nakonec končí buď tím, že samice samce stejně odmítne nebo dojde ke kopulaci, ale po velmi dlouhé době. Samice tedy klamou samce předstíráním jakýchsi „pseudo-námluv“, aby jim zabránily odejít s jinou.

Než začnete dospívat k určitým závěrům, poznamenejme, že takovéto klamání ale není doménou samic – když už jsme zmínili samice pstruhů, samci jiného druhu ryb, halančíků, dovedou také velmi zdařile předstírat, a to sice zájem o neatraktivní samičky. Ostatní samci se jim díky tomu začnou více věnovat a klamající samec tak odvrátí pozornost od své vyvolené družky.

Jak přilákat antilopí samici?

Samci buvolce topi, velké antilopy žijící v oblastech Keni, Tanzanie, Ugandy nebo Rwandy, využívají triků k tomu, aby přilákali samice a udrželi je ve svém harému. Antilopy topi jsou častými oběťmi predátorů, jako jsou lvi, gepardi a leopardi, proto musí být neustále ve střehu a na hrozící nebezpečí upozorňují pomocí varovného frkání. Tento zvukový signál samci ale využívají i za jiným účelem – aby si udrželi samice.

Během dvouměsíčního období říje samci brání svá teritoria a předvádějí své přednosti samicím. Panuje zde silná soutěživost, protože samice jsou plodné pouhý jeden den. Plodná samice se spáří až jedenáctkrát s přibližně čtyřmi různými partnery. Aby si samec zajistil vyšší šanci na páření a zredukoval počet dalších páření chtivých samců, často se uchýlí ke klamu. Varovné frkání, které ohlašuje přítomnost nepřítele, dobře poslouží jeho klamavým záměrům. Může tak snadno přesvědčit samici, že jí hrozí nebezpečí, a není tedy vůbec rozumné vzdalovat se z jeho bezpečného teritoria a obhlížet další možné partnery – samice antilop topi totiž nedovedou rozlišit skutečný a falešný poplašný signál. Tato prostá taktika je překvapivě efektivní. Vědci Jakob Bro-Jørgensen a Wiline M. Pangle ve studii z roku 2010 uvádějí, že samec tak může dosáhnout až tří kopulací navíc.

Navrch huj, vespod fuj!

Před chvílí jsme se zmínili o samicích much Rhamphomyia longicauda, kterým samci nosí všelijaké nákladné dary, aby si zajistili jejich přízeň. V podobné situaci se ocitají i samci lovčíka hajního, pavouka čeledi Pisauridae, kteří ale přišli na mnohem výhodnější způsob získávání atraktivních partnerek a samice lákají na dary zcela bezcenné. V období páření samec musí pro potenciální partnerku nejprve připravit „dárek“ – chytí nějaký hmyz, který důkladně obalí do hedvábně bílé pavučiny a tento luxusní dar nabídne samici. Pokud samice nabízený balíček přijme, dovolí samci, aby se s ní spářil. Samec sice v některých případech může docílit kopulace i bez daru, ale v tom případě vytoužené spojení trvá o 30 % kratší dobu. Platí zde jednoduché pravidlo – čím déle samice rozbaluje a pojídá dárek, tím déle trvá páření. Výzkum Paola G. Ghislandiho, Marie J. Alboové, Cristiny Tuniové a Trine Bildeové z roku 2014 naznačuje, že pořídit dostatečně lákavý dárek je pro samce náročné na čas i energii, a tak se někteří chytřejší pavouci uchylují k podvádění. Více než třetinu darů tvoří bezcenné pozůstatky téměř snědené kořisti nebo zbytky rostlin, které samci schovají do dárkového balení. Rozbalování i takového bezcenného daru zabere nějakou dobu a poskytne samci okolo čtvrt hodiny času na páření se samicí, což postačí k oplodnění. S menším úsilím tedy samec stejně dosáhne svého.

A co na to pán všeho tvorstva?

Formy klamání ve zvířecí říši si s těmi našimi evidentně nijak nezadají, přestože člověk má při volbě prostředků klamání k dispozici rozvinutý intelekt. Lidské klamání je přesto oproti tomu z říše rostlin a zvířat unikátní v řadě oblastí, protože oproti jakýmkoli jiným organismům můžeme klamat jednou nám zcela vlastní formou, a tou je právě lhaní. William Shakespeare je autorem klasické věty „být či nebýt“ a s trochou nadsázky bychom ji mohli přetlumočit jako „lhát či nebýt“. V následujících kapitolách se dozvíte, že nejenom zvířata využívají určité formy lží a klamu k tomu, aby získala přístup k potravě, sexuálním partnerům a vyhnula se nebezpečí. I lidé se pomocí lží už od počátku věků dostávají k potřebným zdrojům (ať už hmotným, nebo informačním). Lákají vhodné protějšky a naopak odrazují ty nevhodné, získávají přátele a porážejí nepřátele. A občas si jen tak mimochodem nějakou tou lží zvýší své sebevědomí nebo zlepší obraz sebe sama. Pomocí lží se můžeme dělat lepšími, oblíbenějšími, žádanějšími, bohatšími, mít geneticky lépe vybavené potomky… Nezní to skvěle? Samozřejmě realita je poněkud odlišná. Stejně jako neexistuje jen jedna forma lži, neexistuje ani jediné pojetí lži. Lhaní může být cestou k tomu, jak zlepšit blízké osobě den a udělat jí radost. Lži ale mohou být současně nebezpečným nástrojem manipulace, vyhýbání se odpovědnosti a ubližování druhým.

Použitá literatura

Bro-Jørgensen, J.; Pangle, W. M. (2010). Male Topi Antelopes Alarm Snort Deceptively to Retain Females for Mating. The American Naturalist, 176(1), 33–39.

Brosnan, S. F.; Bshary, R. (2010). Cooperation and deception: from evolution to mechanisms. Philosophical Transactions of the Royal Society in London, B – Biological Sciences, 12, 2593–2598.

Brown, C.; Garwood, M. P.; Williamson, J. E. (2012). It pays to cheat: tactical deception in a cephalopod social signaling system. Biology Letters, 8, 279–232.

Caillois, R. (1968). Zobecněná estetika. Praha: Odeon.

Funk, D. H.; Tallamy, D. W. (2000). Courtship role reversal and deceptive signals in the long-tailed dance fly, Rhamphomyia longicauda. Animal Behaviour, 59(2), 411–421.

Ghislandi, P. G.; Albo, M. J.; Tuni, C.; Bilde, T. (2014). Evolution of deceit by worthless donations in a nuptial gift-giving spider. Current Zoology, 60(1), 4.

Gray, H. M.; Summers, K.; Ibanez, R. D. (2009). Kin discrimination in cannibalistic tadpoles of the green poison frog, Dendrobates auratus. Phyllomedusa, 8, 41–50.

Green, P. A.; Patek S. N. (2015). Contests with deadly weapons: telson sparringin mantis shrimp (Stomatopoda). Biology Letters, 11(9), Dostupné z: http://dx.doi.org/10.1098/rsbl.2015.055.

Jager de, M. L.; Peakall, R. (2016). Does morphology matter? An explicit assessment of floral morphology in sexual deception. Functional Ecology, 30, 537–546.

Jin, X. H.; Ren, Z. X.; Xu, S. Z.; Wang, H.; Li, D. Z.; Li, Z. Y. (2014). The evolution of floral deception in Epipactis veratrifolia (Orchidaceae): from indirect defense to pollination. BMC Plant Biology, 14, 63.

Johnson, S. D.; Schiestl, F. P. (2016). Floral Mimicry. London: Oxford University Press.

Lev-Yadun, S. (2009). Ant mimicry by Passiflora flowers? Israel Journal Of Entomology, 39, 159–163.

Lev-Yadun, S. (2014), Defensive masquerade by plants. Biological Journal of Linnean Society in London, 113, 1162–1166.

Osvath, M.; Karvonen, E. (2012). Spontaneous Innovation for Future Deception in a Male Chimpanzee. PLoS ONE, 7(5), e36782. Dostupné z: http://dx.doi.org/10.1371/journal.pone.0036782.

Petersson, E.; Järvi, T. (2001). ‘False orgasm’ in female brown trout: trick or treat? Animal Behaviour, 61(2), 497–501.

Schaefer, H. M.; Ruxton, G. D. (2009). Deception in plants: Mimicry or perceptual exploitation? Trends in Ecology & Evolution, 24, 676−685.

2.„Všichni lžou!“ aneb Lhaní jako společenský fenomén

Věřili byste tomu, že dva zcela neznámí lidé, kteří se spolu dostanou do krátkého desetiminutového rozhovoru, si bez důvodu začnou téměř ihned lhát, a to dokonce aniž by si to sami uvědomovali? Klidně věřte, dost možná totiž budete jedním z nich a nebudete žádnou výjimkou. Podle studie provedené Robertem S. Feldmanem, Jamesem A. Forrestem a Benjaminem R. Happem z Univerzity Massachusetts v roce 2002 až 60 % lidí nedovede vést desetiminutovou konverzaci, aniž by přitom alespoň jednou nezalhali. Ve skutečnosti je to ale ještě horší – průměrně totiž dotyční respondenti v uvedeném výzkumu zalhali ne jednou ani dvakrát, ale třikrát. Tři lži na desetiminutový rozhovor nebo také 84 lží na osmihodinový pracovní den, to není zrovna povzbudivá zpráva pro naše budoucí setkávání s druhými lidmi. Přistižení „lháři“ ve výzkumu Feldmana a jeho kolegů navíc měli pocit, že celou dobu mluvili jen pravdu a žádných lží si nebyli vědomi.

Den, kdy si přiznáme pravdu

Mohlo by se zdát, že většinu z těch více než osmdesáti lží „schytají“ naši kolegové v práci nebo lidé, se kterými se tam setkáváme, ale realita je poněkud odlišná. Během týdne zalžeme v průměru jedné třetině lidí, s nimiž se ocitneme v kontaktu, a ačkoli většinu našich lží směřujeme na osoby, které dobře známe, podle amerického průzkumu z roku 1991, který autoři James Patterson a Peter Kim shrnuli v knize The Day America Told the Truth, jsou na tom nejhůře rodiče, jimž opakovaně lže přibližně 86 % lidí. Pokud si vzpomenete na své dětství a dospívání, asi vás to až tolik nepřekvapí. Za rodiči následují přátelé, kterým lže 75 % dotazovaných, sourozenci (73 %) a partneři (69 %). Než si pomyslíte něco o Američanech a jejich pravdomluvnosti, vězte, že my Češi na tom nejsme o moc lépe, ať už v otázce četnosti lží, nebo v tom, komu lžeme nejčastěji. V našem průzkumu z let 2012–2014 se přiznalo 98 % respondentů k tomu, že alespoň někdy zalžou, v průměru zde šlo o lhaní jednou až desetkrát za den. Na prvních místech se objevovaly právě lži rodinným příslušníkům a nejbližším přátelům. Pro úplnost dodejme, že tři čtvrtiny respondentů také uvedly, že lhaní považují za neomluvitelné za jakýchkoliv okolností a z jakýchkoliv důvodů. Že by existovalo zlaté pravidlo, že „tvoje lež je horší než moje“? Také na morální poměřování lží používáte takový dvojí metr? Anebo máte pocit, že vás se to netýká, protože vy přece nelžete? Další špatná zpráva pro vás – ve výzkumech se opakovaně ukazuje, že právě lidé, kteří tvrdí, že nelžou vůbec či velmi zřídka, obsazují v počtu vyřčených lží nejvyšší příčky. Podle studie Joeyho F. George a Alastaira Robba z roku 2008 je až čtvrtina naší každodenní komunikace klamavá. Naštěstí ne všechny studie jsou takto negativní a například Kim B. Serotaová, Timothy R. Levine a Franklin J. Boster ve výzkumu z roku 2010 zprůměrovali počet lží vyřčených během 24 hodin na 1,65. Jak jste na tom vy?

Lži milé, nemilé i jen tak pro radost

Většina lží je samozřejmě řekněme nezávadná – jedná se o lži o nepodstatných věcech, maličkostech, lži, které tzv. myslíme dobře, lži, které nás dělají lepšími, zajímavějšími nebo které dělají ostatním radost. Příležitostí k závažné lži máme výrazně méně než možností použít lež sociální neboli bílou. Rádi si zalžeme třeba o tom, že jsme četli celou Vojnu a mír, sebrané Shakespearovy spisy nebo viděli všechny díly Kmotra, protože díky tomu v určité společnosti lépe zapadneme. Taková lež je v podstatě neškodná, i když i taková nám nakonec může nějakou tu trapnou situaci spíš přivodit než nás před ní uchránit, zvlášť pokud po pár minutách zapomeneme, že jsme ji kdy řekli. Ne nadarmo je právě zapomenutí lži nebo i jen jejích drobných detailů nejčastějším důvodem jejího odhalení. Podle studie, kterou provedli v roce 2002 John S. Seiter, Jon Bruschke a Chunsheng Bai, jsme však ochotní i při odhalení takovýchto lží lhářům odpustit. Lži, které říkáme z psychologických důvodů a jejichž cílem je zalíbit se, pomoci druhým, ochránit soukromí, vyhnout se konfliktům, dokážeme akceptovat a pochopit, proč nám je někdo řekl. V našem výzkumu z roku 2013 například 90 % respondentů přiznalo, že kvůli udržení tajemství klidně zalžou, a takové lži byly také vnímány nejméně negativně. Zvláště starší lidé uváděli prosociální pohnutky jako hlavní důvody svých případných lží.

Co je naopak zcela neakceptovatelné, jsou lži, které nám mají přinést různé materiální výhody nebo zabránit ztrátě a jež říkáme ze zášti a zlomyslnosti, za účelem uškodit druhým a získat něco pro sebe. Mezi našimi respondenty se ke lžím, které mají škodit druhým, sice přiznalo 20 % lidí, ale také byly takové lži hodnoceny jako nejvíce negativní stejně jako lži zaměřené na získání obdivu nebo moci nad druhými. Tady už nejde o ony bílé lži, ale o lži vážnější povahy, které mohou výrazně ovlivnit život náš i lidí kolem nás. Mnoho z nich říkáme blízkým lidem, ale k tomu se detailně dostaneme v dalších kapitolách. Jiné vážné lži si rezervujeme pro neznámé osoby, nebo dokonce pro takové lidi, s nimiž se nikdy nesetkáme tváří v tvář. Vážné i nevážné lži, jak vidíte, mají vždycky nějaký důvod. Když už se k nim uchýlíme, sledujeme nějaký konkrétní cíl, k jehož dosažení nám mají pomoci. Možná jste ale už někdy narazili na člověka, který lže zdánlivě bezdůvodně, bez nějakého užitku, a ještě vypadá, jako by měl ze svých lží radost. V roce 2007 popsal odborník na lhaní a jejich odhalování Aldert Vrij tzv. radost z oklamání, která se na takové lidi přesně hodí. Jejich lži nesledují cíle jako získat výhody nebo vyhnout se trapasům, ale přinášejí jim radost z toho, že se jim povedlo někoho obelhat, aniž by je kdokoli přistihl. Když si to shrneme, můžeme tedy lhát buď pro radost z úspěšně provedené lži, pro své dobro, nebo pro dobro někoho jiného. Ať už nám jde o dobro materiální, nebo psychické, lži jsou pro nás prostředkem, jak něco získat (ať už peníze, nebo třeba uznání) či se něčemu naopak vyhnout (třeba ztrátě sebeúcty, ale možná také pobytu ve vězení).

Prolžete si cestu k práci snů (?)

Ať už jsou to lži vážné, nebo ne, minimálně 40 % lidí lže například ve svých životopisech, když se ucházejí o novou práci. Podle některých odhadů je ale číslo dokonce vyšší, ve výzkumu, který provedl profesor Peter Robinson s kolegy v roce 1998, se ke lživým údajům v profesních životopisech přiznalo celých 83 % respondentů a v roce 2007 Julia Levashinaová a Michael A. Campion ukázali, že ke klamání v životopisech nebo k jiným formám klamání při hledání zaměstnání se uchýlí až 90 % osob. To už je poměrně vysoká šance, že do zaměstnání přijmeme někoho, kdo není úplně čestný. Ba co víc – většina ze zmíněných osob nepociťovala kvůli těmto lžím žádnou vinu nebo jiné nepříjemné pocity. Jak zjistily Tammy Praterová a Sara Bliss Kiserová v roce 2002, při pracovních pohovorech se téměř tři čtvrtiny lidí snaží klamně uvedené informace ospravedlnit a stejný počet je ochotný při pohovoru zalhat, nezávisle na tom, jak pravdivý byl či nebyl jejich životopis.

Možná si teď říkáte, že životopis jsou jen jeden, dva listy papíru. Co by se tam tak dalo vylhat? Obavy z toho, že budete v nevýhodě oproti jiným kandidátům, vás mohou při přípravě vašeho resumé dovést k různým trikům. Jedním z nejčastějších je pozměňování dat, abyste zakryli případná období nezaměstnanosti z důvodu propuštění ze zaměstnání, dlouhodobého hledání práce, delšího času stráveného péčí o děti nebo třeba i kvůli pobytu ve vězení. Překvapivě časté, vzhledem ke snadné ověřitelnosti, jsou i zfalšované vysokoškolské tituly v případě, že se uchazeč stydí za nedostatečnou kvalifikaci, chce si pojistit šanci na vyšší plat nebo výhodu oproti dalším uchazečům. Podobně nepravdivé mohou být i různé pracovní zkušenosti a dosažené úspěchy, poměrně snadno se tak o místo vedoucího směny může ucházet tři sta zaměstnanců místo vhodných třiceti. A když už jsme u čísel, ještě u nich chvíli zůstaneme. V určitém momentu našeho života nastává chvíle, kdy se i náš věk stává číslem, které bychom rádi o kus snížili. Strach z v dnešní době často skloňovaného ageismu (který ale Robert Butler popsal už v roce 1975 jako stereotypizování a diskriminaci lidí pro jejich stáří) může vést některé uchazeče o zaměstnání k tomu, že změní rok obdržení diplomu nebo třeba posunou svoji pracovní historii o kus dopředu, aby alespoň „papírově“ vypadali o pár let mladší. O něco nadsadit můžete naopak třeba výši platu, který jste dostávali v minulém zaměstnání, a zrovna tak snadno můžete nadsadit i své znalosti a dovednosti. Expertní počítačové vědomosti tak mohou někdy ukrývat psaní a odesílání e-mailů, pokročilá znalost francouzštiny může končit u Je t´aime, které jste kdysi zaslechli ve filmu. U všech těchto drobných i větších lží, zmenšování či nafukování skutečnosti v náš prospěch, je dobré mít na paměti, že je lze velmi snadno odhalit, často během prvních minut pracovního pohovoru.

Neříkej mi žádné lži… raději mi je napiš!

Životopisy ale nejsou jediným kusem papíru, na kterém se dobře a často lže. To stejné platí pro dopisy nebo spíš v dnešní době častější e-maily či sms. I zdánlivě jednoduché symboly, jako jsou populární „smajlíky“, nemusí vždy odpovídat skutečnosti a naopak mohou přispívat k vaší denní dávce lží. Oklamat druhého nemusíme ale jenom písemně, ke lžím se dobře hodí i ostatní média, například telefonní hovory, nemluvě o lžích tváří v tvář (a často z očí do očí). Ve výzkumu z roku 2010 Stephen Porter a Leanne ten Brinkeová zjistili, že po telefonu se k nám dostane dokonce asi třikrát více lží než přes e-maily, což ale není až tak překvapivé. Pokud lež napíšeme (ať už na počítači, nebo na kus papíru), vytvoříme tak nezvratný důkaz o našem prohřešku, naše lež je zaznamenaná a v budoucnu se nám může kdykoli vrátit. Oproti tomu lež přes telefon nejenže zpětně nikdo nedoloží (pokud by si ji nenahrál), ale navíc jsme při telefonování i bezpečně ukrytí před zrakem obelhávané osoby a nemusíme se bát, že by nás prozradila naše řeč těla. I různé změny v intonaci nebo zachvění hlasu jsou po telefonu méně patrné než při lžích tváří v tvář, jejich četnost je asi na půl cesty mezi psanými a telefonními lžemi. Jestli jste teď nešťastní z představy, že vám všichni kolem lžou slovem i písmem a vy jste přitom vždycky všem tolik věřili, mám pro vás konečně také jednu dobrou zprávu. Podle výzkumu, který na Univerzitě Toronto v roce 2010 provedli Nancy L. Carterová a J. Mark Weber, nejlépe poznají lži právě ti lidé, kteří jsou nejvíce důvěřiví.

Zdá se, že pokud bychom chtěli snížit množství lží, které si dennodenně řekneme, ideální cestou by bylo opustit telefonování a přímou komunikaci a bavit se spolu jenom písemnou formou. V dobách klasické pošty by to bylo hodně zdlouhavé a počkat si, než nám někdo odpoví na dotaz nebo vyjádří pobavení nad naším vtipem, by nás nejspíš brzy přestalo bavit. E-mailová komunikace sice věci značně urychlila – ale přesto… Stálo by to za to, ochudit se o radost z osobních kontaktů? Možná bychom si velmi záhy všechny „přebytečné“ lži začali stejně vyměňovat i v písemné formě a nakonec by se celkové skóre společnosti, pokud jde o počet lží, nijak nezměnilo. Navíc, jak jsme si řekli, i přes e-maily se dá lhát obstojně. A také se jejich prostřednictvím lže. Jak ale poznáte takovou e-mailovou lež? Všichni si dokážeme vypěstovat různé triky a najít cesty, jak odhalovat lži v osobní konverzaci, i když nemusí jít o metody zrovna úspěšné. Pokud nám ale v e-mailové poště přistane nová zpráva, při posuzování její pravdivosti jsme ochuzeni o jednu důležitou věc a tou je chování pisatele. Nevidíme, jak se měnila jeho mimika nebo gesta, nevíme, zda se mu někdy nerozklepal hlas nebo jestli v jeho sdělení nebyly nezvykle dlouhé pauzy. Pokud si myslíte, že lži v e-mailech bezpečně poznáte, nenechte se mýlit. E-mailová komunikace se potýká s jedním velkým problémem – nesprávnou interpretací – častěji, než je nám libo. Podle výzkumu, který v roce 2005 realizovali Justin Kruger, Nicholas Epley, Jason Parker a Zhi-Wen Ng, tón e-mailu správně dešifrujeme jen v polovině případů, ačkoliv si 78 % pisatelů v jejich výzkumu bylo jistých, že se vyjadřují jasně a srozumitelně. E-maily tak nabízejí úrodnou půdu pro různé dezinterpretace a nedorozumění a nehodí se pro řešení citlivých, emocemi nabitých témat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lež ti kouká z očí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.