.

Nakladatelství JOTA je partnerem Webu cestovatelů,

Text and photos © Viliam Poltikovič, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7565-056-6

ISBN mobi 978-80-7565-057-3

Úvodem

Proč tu jsme? Odkud jsme přišli a kam jdeme? Od počátku své existence se lidé snaží dopátrat smyslu svého bytí, celého stvoření, chtějí pochopit a poznat všeobjímající tajemné absolutno. Mezi nejstarší způsoby poznávání patří soustředěná introspekce, hluboká meditace přecházející v kontemplaci, trans, změněný rozšířený stav vědomí často spojený s odevzdáním ega a pochopením jednoty všeho. Těmito cestami se ubírají svatí muži a svaté ženy – tedy ti, co žijí takzvaně svatým životem, ať už jdou cestou náboženství nebo mimo něj. V Indii je přívlastek „svatý“ spojován s osobností, která má hlubokou a inspirující duchovní zkušenost. Ponorem do nitra, změnou vědomí či vnitřním odevzdáním může člověk zažít nejniternější – božský – stav, kdy pochopí a ztotožní se s tím, co prochází vším bytím a co je jeho nejelementárnějším prazákladem. Dosažené poznání nelze předat, protože se vymyká všem pojmům a běžnému chápání. Můžeme důvěřovat světcům, když se nám pokoušejí něco zprostředkovat, ale každý si k vnitřnímu poznání musí dojít sám…

Inspirací pro duchovní cestu může být to, že se světcům díky jejich poznání otevírá svět neomezené radosti, lásky, svobody a klidu. Svět, který má nespočetně úrovní a dimenzí, je nekonečný, vše je možné, vše se dá svobodně vytvářet, protože síla myšlenky je patrně největší tvořivou silou ve vesmíru. Ale už i ti, co se na cestu jen vydali, vnímají, jak do jejich života vstupují nové kvality. A jak získávají kontrolu nad svou myslí, nad svými myšlenkami, tím vědomě utvářejí i svůj život.

Zcela jinou cestou poznání jde věda založená na matematice a fyzice. Nejnovější výzkumy a objevy v daných disciplínách však odhalují jistou omezenost vědeckého přístupu. Matematika je jedním z možných fungujících modelů, je jako mapa, podle které se dá jezdit, ale není obrazem a výkladem bytí. Matematika stojí na několika axiomech, o jejichž platnosti se nediskutuje – axiomy tedy určují možnosti i omezení daného modelu. Sami matematici dokázali, že každá matematická teorie vždy obsahuje něco, co v rámci dané teorie není možné dokázat. Proto absolutní uchopení vesmíru současným vědeckým přístupem snad ani není možné, je třeba změnit úhel pohledu, pojetí, vědomí. Moderní fyzika dochází mimo jiné k revolučnímu uchopení času a prostoru – čas prostě neexistuje, není počátek a konec, je jen směr v prostoru, který může být multidimenzionální. I vesmír by pak neměl počátku ani konce. Řada teorií je přehodnocována. I ve vědě se tedy spíše pohybujeme na úrovni názoru či dokonce víry, víme stále mizivě málo a vědecké odpovědi na základní otázky našeho bytí ještě nemáme…

Zajímavé je, že právě v Indii, kolébce matematiky (desetinný systém a grafické ztvárnění číslic, objev nuly, definice Ludolfova čísla, objev tzv. Pythagorovy věty dávno před Pythagorem a mnohé další), se zároveň po dlouhá tisíciletí rozvíjejí metody a praxe vnitřního duchovního poznání, které od nepaměti inspirují okolní země a v současné době i celý svět.

Touha po poznání podstaty našeho bytí mě provází od raného dětství. Protože jsem byl veden k materialistickému pojetí světa (taková byla v mém dětství a mládí doba :-), byl jsem přesvědčen, že odpovědi na mé otázky spočívají v pochopení podstaty hmoty, času, prostoru. Po gymnáziu jsem tedy s velkým nadšením začal studovat jadernou fyziku. Po roce studia jsem pochopil, jak a čím je současná věda limitována a že to není cesta pro mě. Studium jsem tedy opustil a vzápětí přišlo silné setkání s východní moudrostí, která mě velmi zasáhla. Nechci tvrdit, že jen východní nauky jsou ty pravé, ale každopádně jsem v nich našel víc odpovědí a víc inspirace, než mi tehdy poskytla kultura domácí.

Nové vydání knihy Touha po absolutnu se odvíjí z šestnácti cest do Indie podniknutých v letech 1989 až 2016, během nichž jsem projel téměř celý indický subkontinent. Protože profesí jsem především filmař, výsledkem cest jsou hlavně dokumentární filmy. Prvním projektem byl sedmidílný seriál Duše východu, 1993 (seriál vyšel i na videokazetách a v knižní podobě), který mapoval nejrůznější duchovní proudy na území Indie. Pak následovaly dokumenty Dalajlamova narozeninová přání, 1996 – snímek natočený během oslav dalajlamových šedesátin v Dillí, Karmapa – dvě cesty božství, 1997 – dokument o neobvyklé situaci v tibetském buddhismu (film se natáčel i v Tibetu, Číně a Nepálu), Sarvamangalam, 1999 – film o putování k pramenům Gangy s himálajskými jóginy (vyšel také na videokazetě společně s kratším snímkem Slovo Buddhovo), Kapka z poháru nesmrtelnosti, 2001 – dokument o největším duchovním a nejen duchovním setkání lidí na světě, Západní Bengálsko: Pod ochranou bohyní z cyklu Cestománie, 2003, Indický Himálaj z cyklu Zeměpis světa, 2004 a Dalaj-lama v Buddhových stopách, 2015 – dalajlama zde přibližuje nejposvátnější místa buddhismu i jeho podstatu (film vydala na DVD CK Livingstone). V řadě dalších filmů se Indie promítla alespoň částečně: Zkusit to může každý aneb Odkaz Matky Terezy, 2003, Hra mysli, 2004, Fatum, 2012, seriál Brána smrti, 2014 a další.

S knihou jsem nepočítal, ale nečekaně přišla z Mladé fronty nabídka na knížku s prostorem pro spoustu fotografií, začal jsem tedy psát a kniha vyšla v roce 2003. Za všechny hezké odezvy na knihu bych uvedl jednu, o které mi vyprávěla a pro toto vydání napsala pedagožka Vlasta Vyčichlová:

Knížka Viliama Poltikoviče Touha po absolutnu sehrála dost zásadní roli v jednom krásném příběhu, na jehož začátku stála benefiční akce v liberecké knihovně, kterou jsme pořádali v sobotu 16. února 2013.

Dražily se na ní milované knihy nám blízkých lidí a o tu Viliamovu se přehazovali dva: mladý muž a ještě o něco mladší žena. Muž nakonec knížku získal (mimochodem za absolutně nejvyšší částku toho odpoledne) a po skončení aukce nabídnul mladé ženě, že jí knihu půjčí. Seděli stranou od ostatních, a když jsem je míjela, všimla jsem si, že jsou „ve stanu“, jak popisuje Wiliam Golding ve svém románu Věž auru, která se vytváří kolem zamilovaných. Vida, další Wiliam, uvědomuji si teď, když tento text na žádost toho „našeho“, českého Viliama a svého blízkého člověka píšu. Ten příběh má zkrátka spoustu „náhod“ a „znamení“.

Po pár měsících jsem ty dva, Hynka a Míšu, potkala v centru Liberce. Vedli se za ruku a touhu po absolutnu jejich vztahu pečetil termín narození jejich děťátka. Byl stanovený přesně na rok a den po aukci, na 16. únor 2014. Zázrak nijak neumenšuje skutečnost, že se pak Matýsek zvědavě rozhlédl po našem světě pár dní před termínem. V květnu 2015, přesně v den mých narozenin, jsem mu na louce u starobylé aleje k zámku Lemberk žehnala jako kmotra.

Touha po absolutnu může mít spoustu podob. Tak či onak její naplnění předpokládá bdělou pozornost a schopnost nepřehlédnout synchronicity, které častěji, než umíme vnímat, svědčí o propojenosti našich osudů, o tom, že jsme součástí laskavé a láskyplné Jednoty.

Našla jsem dokonce i mail, kterým jsem Hynka na aukci zvala. Působil tenkrát pracovně v Německu a odepsal mi: „Jsem zrovna tou dobou v Liberci, tak přijdu. Mohlo by to být zajímavé…“

Letos opět nečekaně přišla moc hezká nabídka z nakladatelství JOTA vydat knihu znovu v upraveném a doplněném vydání. Již zesnulý svámí Čidánanda z Rišikéše by zřejmě měl radost. Během natáčení filmu Sarvamangalam mi trochu vzletně řekl: „Neomezuj svoji aktivitu jen na film. Snaž se být hlasatelem dobrých zpráv, nositelem inspirace a nových idejí. Snaž se psát do kulturních novin, časopisů – byl jsem v Indii, natáčel jsem tam a potkal lidi, kteří mi ukázali jiný způsob myšlení a jiný náhled na věci života.“

1

SVATÍ MUŽI V INDII

Svatí muži – sádhuové, sannjásini, jógini, svámí, guruové a další – jsou živoucí tradicí starověké Indie, jsou fenoménem i Indie současné, esencí jejího duchovního života. Jejich cílem je proniknout skrze dualitu do jednoty, do podstaty bytí, do absolutního poznání. Dosahují toho nejrůznějšími praktikami a metodami a o své poznání se pak dělí se všemi, kteří za nimi přicházejí. Indové si svatých mužů velmi váží, nosí jim dary a chodí za nimi s dotazy duchovními i světskými – to je nakonec v Indii nedělitelně propojené.

Sádhuové, potulní žebraví mniši a asketové, žijí jen z toho, co dostanou od lidí. Pro Indy je požehnáním, když potkají svatého muže a mohou ho obdarovat. Větší službu zde prokazuje ten, kdo bere, než ten, kdo dává.

Sádhu znamená svatý muž, světec, žebravý poutník žijící duchovním životem. Sannjásin je potulný asketa, příslušník asketického řádu, poutník žijící trvale v bezdomoví. Jógin je vyznavač jógické filozofie a cvičí některou z mnoha technik jógy. Svámí je čestný titul duchovního mistra. Guru je učitel, duchovní rádce. Tím však výčet těch, kteří zprostředkovávají duchovní nauku, duchovní poznání, nekončí.

Svatí muži žijí potulně v takzvaném bezdomoví nebo v ášramech. Ášram může být jednoduchá poustevna, zabydlená jeskyňka nebo budova či celý komplex budov. Ve větších a velkých ášramech pak žijí i žáci a stoupenci svatého muže, který je jejich guruem – duchovním učitelem. V čele některých ášramů jsou i svaté ženy, ale je jich v Indii mnohem méně než svatých mužů.

Denní program se různí podle zaměření daného světce, podle jeho poznání a zkušenosti. Většinou se vstává brzy ráno, někteří vstávají už kolem čtvrté hodiny, kdy je z fyziologického hlediska nejpříznivější doba na meditaci. Den začíná pronášením modliteb a manter – posvátných formulí. Potom se medituje, cvičí se mysl i tělo a zpívají se duchovní písně – někteří tomu věnují pár minut, jiní celý den. Někdo již dosáhl velkého poznání a jen si tak přebývá v tiché radostné jednotě se vším a někdo ještě horlivě usiluje o hlubší poznání. Je to jako v každém lidském oboru – opravdových mistrů je velmi málo, mnozí jsou upřímní a opravdoví, ale jsou stále ještě na cestě, mnozí to také pojímají jako způsob obživy a o vnitřní poznání jim tolik nejde – ti často přebývají v radostném nicnedělání. Tak jako v Indii nalezneme pouště, tropické pralesy, věčně ledové vrcholky Himálaje, žebráky, umírající nemocné na ulici, oslnivé paláce i přepychové chrámy, podobně pak v tomto vyčerpávajícím spektru lidského bytí nalezneme i nejrůznější typy svatých mužů. Jejich zaměření a chování může být i protichůdné, všichni jsou ovšem většinou v pohodě. Sádhuové, svámí a sannjásini by měli žít v celibátu, ale i zde bývá praxe jiná. A tak si každý může najít svatého muže podle svého gusta.

Pro svaté muže je příznačná radost ze života. Absolutní skutečnost se přibližuje termínem sat–čit–ánanda, tj. existence–vědomí–blaženost. V této trojjedinosti zažívá absolutní skutečnost ten, kdo dosáhl konečné realizace.

Obvykle k večeru po práci či ve dnech volna chodí Indové za svými svatými muži – společně se pomodlí, zazpívají si duchovní písně, povídají si, poprosí o radu, o duchovní ponaučení nebo jen tak společně v tichu přebývají.

Svatí muži i ženy se oblékají do jednoduchého bavlněného oděvu, jehož barva bývá oranžová. Je to barva vycházejícího slunce, ohně, který očišťuje a proměňuje.

Vlevo: Putující sádhu bez domova – jeho majetkem je hůl, konvička a deka na spaní.

Vpravo: Sádhu žijící v jeskyni u Gangy má stočené vlasy do typického „drdolu sádhuů“.

Když jsem byl poprvé v Indii, pobýval jsem několik dní s duchovním mistrem svámím Mádhavánandou v jeho ášramu uprostřed rádžasthánské polopouště, kde je takové sucho a teplo, že téměř vše, co se pravidelně nezavlažuje, uschne. Bývá běžné, že zde nezaprší několik měsíců a někdy dokonce i roků. Život tu opravdu není lehký. Na pokyn duchovního mistra jsem nosil oranžový bavlněný oděv. Jednou jsem se vracel do ášramu z procházky a cestou potkal starého muže z vesnice vzdálené několik kilometrů. Náhle přede mnou padl na zem do prachu a písku a dotkl se mých nohou – tradičním způsobem mi tak projevil úctu, které se dostává sádhuům. To mě poněkud vyvedlo z míry a zůstal jsem nehnutě stát, zatímco stařec se zvedl a odcházel směrem k vesnici. Tak mocný je v Indii oranžový oděv…

Rádžasthánská polopoušť – sádhu žijící v chrámovém komplexu.

U indických přátel jsem viděl hraný film, který na síle oranžového šatu postavil celý příběh. Vše začíná tím, že jeden filmový producent se nedohodne s vedením studia na hereckém obsazení nově připravovaného filmu a dojde k roztržce a hádce. Rozčarovaný a otrávený producent se pak prochází mezi starými indickými chrámy a snaží se přijít na jiné myšlenky. Unavený si sedne na schody jednoho chrámu a usne.

Mezi oddané svatých mužů patří nejen lidé, ale i zvířata.

Vzápětí kolem něj prochází sádhu v oranžovém šatě, a když vidí spícího schouleného muže v chladné noci, sundá si část svého oděvu, přikryje ho a odchází. Ráno producenta probudí hlouček vesničanů, který se kolem něj srotil. Mají určitý problém se svatbou a prosí ho o radu a oslovují ho jako svámího. Producent vykulí oči, pak si ale všimne oranžové látky na sobě a hned mu svitne. Trochu z legrace přijme novou roli a vesničanům poradí – na práci s lidmi je zvyklý a ve filmech, které točil, se řešilo už mnohé. Ukázalo se, že jeho rada byla velmi dobrá, a vesničané ho zvou do jejich vsi. Po chvilce váhání s nimi odchází a poměrně záhy si získá velmi dobrou pověst. Ta se rychle šíří, protože jeho rady jsou skutečně užitečné. Oblast, ve které žije, však postihne velké sucho a hrozí, že vesničané i z okolí přijdou o úrodu. Všichni se upnou na svého „svámího“ a prosí ho o pomoc a zázrak. Ten dobře ví, že žádné zázračné schopnosti nemá, ale má své vesničany rád a ví, že je nemůže zklamat. Rozhodne se pro hladovku – buď začne pršet, nebo umře hladem – jiné východisko nenalézá.

Sádhu putující společně s posvátnou krávou.

Díky dlouhé hladovce se producent v roli svámího stává ještě slavnějším. Jeho věhlas jde tak daleko, že bývalí kolegové o něm točí film a své problémy s ním jde konzultovat i herečka, kterou nechtěl na začátku filmu obsadit do hlavní role. Nikdo ho však nepozná, producent zcela změnil svou podobu, ovšem vnitřně se ještě se svou rolí úplně neztotožnil, bere to stále jako dočasný únik. Situace se pořád vyhrocuje, ale nakonec přichází současně déšť i duchovní poznání – z producenta se nenávratně stává skutečný svámí…

Hinduistická tradice

Všichni sádhuové, jógini a další světci jsou nějakým způsobem spojeni s hinduismem, hlavním duchovním a náboženským proudem Indie, ke kterému se dnes hlásí téměř miliarda obyvatel Asie. Hinduismus je náboženství mnoha sekt, je velice bohatý a spletitý a pojme do sebe téměř vše, s čím se v duchovní sféře lidstva můžeme setkat.

Veliké množství hinduistických bohů není typickým výrazem polyteismu, spíše zastupuje různé aspekty bytí a stvoření. Například Agni je bůh ohně, Lakšmí je bohyně štěstí, Ganéša je pánem počátků a odstraňovatelem překážek. Tisíce a tisíce bohů završuje božská trojice: Brahma – nejvyšší bůh stvořitel, Višnu – bůh zachovatel a v době trvání vesmíru jeho vládce, Šiva – bůh ničitel, který na konci světového období rozboří vesmír svým tancem. Šiva je také Pánem jógy a přemožitelem smrti.

Nejpodstatnějším v hinduismu je ovšem brahman – transcendentální božský zdroj a zároveň nejvnitřnější podstata celé skutečnosti, veškerého bytí, který je totožný s vnitřní podstatou každé lidské (a nejen lidské) bytosti nazývané átman. Vědomé prožití této jednoty je cílem duchovního poznání, spirituální praxe každého duchovně hledajícího člověka. Nepopsatelný prožitek vrcholného vnitřního poznání se vymyká všem dosavadním zkušenostem a zážitkům a bývá označován jako samádhi nebo nirvána.

Většina Indů se sice nehlásí k nějaké konkrétní sektě či duchovní škole, ale téměř každý, nebo alespoň hlava rodiny, má svého osobního gurua – duchovního rádce. Guruové jsou v Indii většinou velice vážení, uctívaní a dbají o duchovní růst svých svěřenců.

Přenos duchovní nauky, duchovního poznání z učitele na žáka je nejstarší a nejosvědčenější metodou. V duchovních textech ani není napsáno vše, jsou věci předávající se jen od úst k uchu, od srdce k srdci – od gurua k připravenému žákovi. Tajemství spojené s osobním zasvěcením je tu proto, že k určitému poznání a duchovní praxi je třeba skutečně dozrát. Člověk, který nemá dostatečně klidnou mysl, jasné a hluboké vědomí a který nezvládá své emoce, by si mohl předčasným poznáním nebo určitou duchovní technikou i ublížit. Ale hlavně by nepochopil hloubku vyjevené pravdy, mohla by mu dokonce přijít i banální. Čím víc toho víme, tím víc se nám i obyčejné věci, jevy, vztahy ukazují v novém rozměru. Jinak není co skrývat, vše je dostupné každému, vše máme v sobě – stačí se naučit poslouchat hlubiny sebe sama, otevřít se jim. Navíc dnes se v knižní podobě zveřejňuje stále více textů, které byly dříve určeny jen zasvěcencům.

Souhrn starobylých posvátných písem hinduismu představuje Véda (což doslova znamená vědění) a jde o nejstarší dochovanou náboženskou literaturu světa. Snad nejznámějším indickým duchovním textem je Bhagavadgíta neboli Zpěv Vznešeného. Gíta (jak se zkráceně tento základní text nazývá) je součástí prastarého národního indického eposu Mahábhárata, který je nejdelším veršovaným eposem na světě. Indická duchovní (ale i vědecká) literatura je vůbec neobyčejně rozsáhlá, důkladná a velice podrobná.

Hinduistické chrámy v jižní Indii nesou stopy původní starověké indické sakrální architektury neovlivněné okolními kulturami (foto chrámu v Tiruvannamalai).

Základem indického pojetí života je nauka o převtělování – reinkarnaci – znovuzrozování. Podle ní duše (či vědomí) nedokonalé lidské bytosti prochází nesčetně mnoha životy, do nichž je vtahována touhami, vášněmi, potřebou prožívat nové a nové zkušenosti.

Duše tím prochází jakýmsi vývojem a z neustálého koloběhu převtělování se může vymanit právě poznáním konečné skutečnosti. Průběh znovuzrozování řídí zákon karmy – vše se člověku vrací, každý čin, emoce i myšlenka – dobré v dobrém, zlé ve zdánlivě nepříznivém. Konáním a myšlením tedy můžeme ovlivnit nejen současný život, ale i životy příští. V Indii každý ví, že jeho současný život je dán souhrnem toho, jak dosud jednal a myslel. Stěžovat nebo děkovat si může jen sám sobě, stejně tak jen on má v rukou svoji budoucnost. Základním postojem života Indů je proto neubližování – nejen lidem, ale všem živým bytostem. S tím souvisí i to, že Indové jsou většinou dodnes vegetariány, zabíjení zvířat kvůli jídlu je nepřípustné. Vlivy Západu a globalizace se projevují ovšem i v tom, že Indové stále více jedí maso. Matky se pak zhrozí, když zjistí, že jejich děti jedí maso, podobně jako se naše matky zhrozí, když zjistí, že jejich děti maso nejí…

Život v Indii není lehký a každý se snaží uživit, jak může. Podmínky jsou tu často velmi tvrdé, ale Indové si většinou zachovávají pozitivní náhled, uvědomují si, že každý žije, jak si zaslouží – ovlivnit svou karmu může totiž jen on sám. Oporu v životě duchovním i praktickém poskytují i svatí muži.

Vesnické shromáždění mužů – po těžké práci se muži sejdou, povídají si a usrkávají opiový extrakt. Před konzumací je nejprve obětován bohu Šivovi, který ho požehná. Podobně jako se u nás po práci jde na pivo, ale s menší obřadností.

Velký důraz se v indické duchovnosti klade na přítomnost – na vědomé a plně soustředěné prožívání přítomnosti. Na Západě lidé často vzpomínají, plánují, což jejich mysl odvádí od přítomnosti. Ale jen když jsme plně soustředěni na to, co právě teď prožíváme a děláme, máme situaci plně ve svých rukou a můžeme dělat vědomá rozhodnutí – jen tehdy můžeme plně využít svobodu volby. Kdo je plně v přítomnosti, ovládá kormidlo loďky svého života a pluje, kam potřebuje. Kdo ne, je strháván proudem stereotypů, konvencí, zajetých modelů a struktur.

Vysokou úroveň astronomie a matematiky dokládá i observatoř Džantar Mantar v Džajpuru. Umožňuje přesné pozorování vesmírných objektů bez optických přístrojů.

Tádž Mahal v Ágře ze 17. století bývá přiřazován k divům světa a je snad nejznámější architektonickou památkou Indie. Indové vynikali nejen v duchovních naukách, ale i ve vědě a stavitelství. Jedinečná stavba z bílého mramoru je výrazem lásky císaře Šáh Džahána k jeho zemřelé choti. Okouzluje nejen vznešenou elegancí, kamenickým uměním, ale i zvláštní atmosférou a nezapomenutelnou

Velice osobitým směrem v hinduismu je tantra. Tantrický kult je obestřen velkým tajemstvím a používá dosud zcela neobjasněnou řeč složitých symbolů určenou jen pro zasvěcence. Skrze sjednocování protikladů a polarit – třeba sexuálních – je možné dosáhnout transcendentálního poznání. Mezi současnými, zejména západními tantriky ale dochází často ke zjednodušení a zvýraznění sexuální stránky věci. V tibetském tantrismu se například často setkáváme se ztvárněním milostného objetí božstev, ale přitom jde o symbolické spojení dokonalé moudrosti s dokonalou technikou, z něhož pramení osvícení. Navíc tantra v tibetském buddhismu je ryze vnitřní mentální technikou a svým způsobem představuje i vrchol tantry. Tantra je výjimečná v tom, že sex na rozdíl od mnoha dalších duchovních směrů nevylučuje, je součástí duchovní praxe zasvěcenců a je tu zároveň zjevné propojení spirituality s vědeckým poznáváním.

K nejvýznamnějším současným místům tantrického hinduismu patří malé posvátné město Tarapith v Západním Bengálsku. Je zde uctívána tajemná a obávaná bohyně Tárá. Do hlavního chrámu proudí poutníci z celé země a přinášejí mocné bohyni různé obětiny – nejčastěji ve formě červených ibiškových květů a sladkých koláčků. Poblíž chrámu je posvátný háj s pohřebištěm, kde žije a medituje mnoho svatých mužů vyznávajících tantrický kult. Někteří svatí muži tu žijí společně se svatými ženami – tantrickými partnerkami. Těžko říci, zda jsou všichni opravdovými tantriky, ale pozoruhodné osobnosti to jsou bezesporu. Poutníci si k nim chodí pro požehnání, pro radu a poučení.

Vlevo: Slon je stále nejvznešenějším dopravním prostředkem Indie. K nejoblíbenějším hinduistickým bohům patří Ganéša, Šivův syn, který má sloní hlavu.

Vpravo: Spalování zemřelých…

Je to zvláštní místo. Na Evropana působí tantrici a jejich malé příbytky podivně až bizarně, ale nejsilnějším zážitkem je spalování mrtvého těla. V Indii se zemřelí nepohřbívají do země, ale spalují, nejsou tu žádné hřbitovy. Spálení těla zemřelého na dřevěné hranici dělají profesionálové. Popel a zuhelnatělé zbytky kostí se obvykle po třech dnech vhodí do řeky. Modlitby a oběti za zemřelého se mají provádět až po deset dní. Smrt je bránou do dalšího zrození. Koloběh převtělování může ukončit jen osvícení. Spalování zemřelých se nesmí natáčet a fotografovat, ale tady jsem daleko od turistických oblastí, jsem tu jediný cizinec a nikdo mi nic nezakazuje. Vůbec se v tom nevyžívám, ale zachycení dokonalého obrazu lidské pomíjivosti mi připadá jako silný moment k zamyšlení. Kůže na těle se škvaří a praská, spalovači mrtvol občas buší bambusovou holí do sesychajícího se těla, aby se rychleji rozpadlo a rychleji shořelo – dřeva je málo, musí se šetřit.

Opouštím zamyšleně pohřebiště a míjím domečky svatých mužů. Mladý černě oděný tantrik na mě volá: „Tady je nebezpečné místo, místo smrti, víš to?“ „A ty máš strach?“ odpovídám otázkou. „Já se nebojím, cítím se tu velmi dobře.“ „Proč máš přivázanou kost na ruce?“ ptám se dál. „Kost z pohřebiště je pro mě zdrojem veliké síly. Ta síla pramení z bohyně matky, z veliké bohyně Táry,“ odpovídá mladý tantrik a směje se.

Vzápětí mě oslovuje jiný mladý svatý muž a zve mě k sobě do chýše.Uvnitř je jen rohožka, rituální ohniště a oltářík s lidskou lebkou. Sympatický sádhu mluví pouze bengálsky, ale jeden z poutníků mi náš rozhovor ochotně překládá do angličtiny. Žádám ho, aby řekl něco o tantře. Živě gestikuluje a odpovídá: „Tantra je tajná, ale můžu říci, že jde o to, aby člověk neubližoval a zvládl své tělo, svou zlobu, chtivost, touhu, hněv, pýchu. Jde o dosažení vnitřní krásy a čistoty. Krása v srdci je Bůh.“

Buddha

Nejznámějším a nejvlivnějším indickým svatým mužem je bezesporu Buddha. Narodil se podle tradice v královské rodině Šákjů v Lumbiní na severu Indie (dnes území Nepálu) před více než dvěma a půl tisíci lety a dostal jméno Siddhártha – což znamená ten, který dosáhl svého cíle. Princ Siddhártha byl veden k tomu, aby si užíval radostí života, byl obklopen přepychem, brzy se oženil a měl syna. Jednou se však mladému princi přece jen vyjevily i stinné stránky života – poprvé spatřil slabého shrbeného starce, malomocného a rozkládající se mrtvé tělo. Lidské utrpení ho značně poznamenalo a rozrušilo a přemýšlel, jak se mu vyhnout. Jednoho dne se setkal se svatým mužem, který ho niterně zasáhl svým jasným pohledem a hlubokým vnitřním klidem. Devětadvacetiletý Siddhártha se rozhodl opustit královský dvůr i svoji rodinu a odešel do bezdomoví, aby dosáhl nejhlubšího poznání všeho bytí.

Chodil za duchovními učiteli, podstupoval tvrdou askezi, ale dostal se jen na pokraj vyčerpání. Pochopil, že nejlepší je zlatá střední cesta mezi přehnanou askezí a požitky, a tak zbaven lidské touhy a všech limitujících představ mysli usedl pod strom bódhi (v dnešní Bódhgaji na severu Indie), kde v hlubokém vnitřním ztišení dosáhl hledané nejhlubší poznání, stal se dokonalým, vnitřně probuzeným – Buddhou. Nesmírný význam události pocítila údajně i sama příroda, „deset tisíc světů“ se otřáslo, vesmír zaburácel v oslavách a z nebe se snášely překrásné květy. Osvícenému bylo tehdy pětatřicet let a věděl to, co neznají ani bohové.

Buddha nejprve váhal, zda má mluvit o poznání, které nelze slovy popsat. Když ale svým rozšířeným vědomím poznal, že na zemi jsou připravené bytosti, odhalil lidem cestu k poznání a k překonání utrpení. O těch nejhlubších věcech mluvil jen zřídka a spíše v podobenstvích, ale naprosto přesně a detailně popsal cestu ke spáse, k nirváně.

Jeho učení vystihují tzv. čtyři vznešené pravdy: 1. pravda – každá individuální existence prochází utrpením (zrození, stáří, bolest…), 2. pravda – o původu utrpení (způsobují ho žádostivost a touha), 3. pravda – o zániku utrpení (ovládnutí touhy a žádostivosti) a 4. pravda – o cestě vedoucí k zániku utrpení. Tuto cestu charakterizuje osmidílná stezka, po které kráčel i sám Buddha: správné nazírání, správné rozhodování, správná mluva, správné konání, správný způsob živobytí, správné snažení, správné uvědomění a správné soustředění.

Buddha založil společenství mnichů, kteří jeho učení předávají dál. Buddhova slova jsou v písmech přirovnávána k chuti: mají chuť klidu, osvobození, procitnutí. Chuť se ale nedá popsat, je třeba mít vlastní zkušenost. Díky ní Buddha svým učením ovlivnil Asii a v posledních desetiletích i západní svět. Z čisté duchovní nauky se časem díky lidským potřebám a zvyklostem vyvinulo i náboženství. Buddhismus stejně jako hinduismus (ze kterého buddhismus vzešel, ale oprostil se od přehnaného hinduistického ritualismu) jsou naprosto neagresivní náboženství, uvádí se, že neměla ani své misionáře a nevedla ve jménu své víry války. Za konflikty, které se dnes někdy označují jako náboženské, ve skutečnosti stojí zájmy mocenské, finanční, politické či územní.

Buddhovo učení se nejprve předávalo ústní tradicí a jednota v podání vydržela asi sto let po Buddhově vyvanutí. Potom dochází ke vzniku různých škol. Přesto jsou badatelé přesvědčeni, že dochované texty odpovídají tomu, co učil sám Buddha.

Buddha svým vědomím obsáhl všechny světy a splynul v osvobozující jednotě se vším projeveným i neprojeveným.

Vlevo: Lumbiní, areál památek na místě Buddhova narození.

Vpravo: Velký kámen označuje místo Buddhova narození.

Jednou jsem jel ve vlaku s vietnamským fyzikem. Zmínil jsem se, že jsem kdysi také studoval fyziku, a on začal nadhazovat různé problémy s tím, jak to řeší fyzika a jak Buddha. Svůj výklad pak pokaždé zakončil otázkou – kdo je lepší, Buddha, nebo fyzika? – a vždy odpověděl, no přece Buddha je lepší! A měl pravdu.

V buddhismu není klíčovým pojmem Bůh, stvoření, počátek a konec všeho – to není důležité, protože je to stejně v běžném stavu vědomí neuchopitelné, podstatná je cesta z utrpení završená nirvánou, buddhovstvím. Buddhovo učení vychází z lidské podstaty a nemá kulturní nános. Díky tomu může oslovit každého, kdo se zajímá o hlubší rozměr své existence. Buddhův přínos však lidstvo dodnes nedokázalo plně docenit.

Síla Buddhovy nauky je i v tom, že jde přímo k věci bez mytologie a rituálů. Buddha klade důraz na čistou přímou mysl. Sám o tom říká:

„Všemu, co je, předchází mysl, mysl je základem, mysl je tvůrcem. Cokoli zlého si mohou navzájem učinit nepřátelé a ti, co se vzájemně nenávidí, nesprávně vedená mysl přivodí člověku mnohem větší zlo. Ani otec, ani matka, ani žádný jiný soukmenovec vám nedokáže prokázat větší dobro než správně vedená mysl.

U člověka s rozptýlenou myslí a silnými vášněmi, který si hledí jen toho, co je mu příjemné, stále vzrůstá žádostivost. Tím si jen upevňuje vlastní pouta.

V Bódhgaji pod stromem bódhi Buddha vnitřně procitl a stal se dokonalým.

Ve starobylé Anurádhapuře na Šrí Lance roste nejstarší posvátný strom bódhi na světě.

mladí tibetští mniši pod svými idoly.

Vyhnout se konání zla, pěstovat dobro, očišťovat svou mysl – to je poselství Probuzených.

Kdo nahlédl, že svět je jako bublina a v podstatě přeludem, ten je mimo zorné pole knížete smrti.“

Mě osobně velmi zasáhlo učení o vnitřní svobodě, které vede k oproštění se od velmi houževnatého nánosu myšlenkových struktur, modelů, stereotypů:

„Účel svatého života nespočívá v získávání darů, důstojnosti nebo slávy ani v dosažení mravnosti, soustředění nebo vědění. Neotřesitelné osvobození srdce – to je pravý smysl svatého života, to je jeho podstata, to je jeho cíl.“ (z knihy Dhammapadam – cesta k pravdě, Odeon 1992)

Buddha si nepřál své zpodobování a několik staletí po jeho smrti ho symbolizovaly třeba jen stopy vyryté do kamene. Dnes mám na pracovním stole sošku Buddhy. Znázorňuje ho v typickém sedu v lotosové pozici a vyzařuje z něj klid a vyrovnanost. Lehký úsměv na tváři naznačuje radost a poznané tajemství.

Buddha svým následovníkům údajně řekl, že povzbuzením na jejich cestě mohou být i klíčová místa jeho života. Je to Lumbiní, kde se Buddha narodil, Bódhgaja, kde dosáhl osvícení, Sárnáth, kde začal kázat, a Kušinagara, kde zemřel. Jsou to nejposvátnější místa buddhismu, kam stále proudí buddhističtí poutníci z celého světa. Fyzicky jdou ve stopách historického Buddhy a vnitřně se napojují na jeho moudrost a osvobozující poznání. Sám jsem je prošel – vyzařuje z nich klid, vznešenost, posvátná atmosféra. Množství poutníků nepůsobí rušivě, většinou jsou pohrouženi v meditaci a svým soustředěním a modlitbami sílu míst spíše zvyšují.

Lumbiní, místo Buddhova narození v dnešním Nepálu, je velký tichý areál. Památky v Lumbiní sahají do 3. století před naším letopočtem a jsou nejstarší v Nepálu. Postavil je nejslavnější král indického starověku – Ašóka, který žil ve 3. století před naším letopočtem a díky Buddhovu učení se změnil z krutovládce a dobyvatele na ušlechtilého a spravedlivého vladaře. Ašóka položil základ dodnes zachovalým architektonickým památkám i v Sárnáthu, Bódhgaji a v mnoha dalších místech, byl aktivním šiřitelem Buddhova učení. Podobná změna daleko později zasáhla divoké a dobyvačné Mongoly a také Tibeťany. Jednoho času dokonce bylo v Mongolsku tolik mužů v klášterech, že dříve obávanému národu hrozilo nenásilné vymření.

Stejně jako i na dalších nejposvátnějších místech buddhismu jsou v Lumbiní roztroušeny rozmanité chrámy, které tu během staletí postavili buddhisté z různých zemí světa. Nejvýznamnější je chrám Májádéví v Posvátném háji postavený na místě, kde se Buddha narodil. Leží v něm asi 70 cm velký pamětní kámen, který dle dobových záznamů král Ašóka umístil přesně na místě Buddhova narození.

V Bódhgaji, pod stromem bódhi (Ficus religiosa – fíkovník posvátný či smokvoň) tedy Buddha vnitřně procitl a stal se dokonalým. Bódhgaja je ze všech nejposvátnějších buddhistických míst nejvýznamnější. Zde se odkrylo poznání, které je dodnes přínosné. Zároveň se Bódhgaja za dobu, co tam jezdím, nejvíce mění, nejvíce se tu staví, a přesto zůstává stále místem nejsilnějším. Původní strom bódhi dal údajně porazit král Ašóka ještě v době, než se stal přívržencem buddhismu. Jeho dcera, princezna Sanghamitta, která se stala buddhistickou mniškou, odvezla semínko původního stromu na Šrí Lanku, a tak ve starobylé Anurádhapuře roste nejstarší posvátný strom bódhi na světě. Současný strom v Bódhgaji je zase odnoží stromu bódhi z Anurádhapury…

Tibetští poutníci v Bódhgaji během obřadu Kálačakry.

V lednu 2012 jsem navštívil Bódhgaju s Rudolfem Švaříčkem, spolumajitelem cestovní kanceláře Livingstone, neúnavným dobrodružným cestovatelem, kterého snad žádná překážka nezastaví a s nímž jsem už projel a objevoval řadu zemí zejména v Asii. Jeli jsme sem, protože Jeho Svatost dalajlama zde vedl (jako již mnohokrát) obřad tzv. Kálačakry, který trval téměř dva týdny. Na obřadu bylo přes 250 000 lidí z 66 zemí světa (zúčastnil se ho i americký herec a velký přívrženec buddhismu Richard Gere). Kálačakra, v doslovném překladu „kolo času“, patří k nejsložitějším a nejobsáhlejším tantrickým systémům, zabývá se vesmírem i prázdnotou, okamžikem smrti a znovuzrozením, má pomoci všem bytostem k vnitřnímu osvobození a k posílení světového míru pomocí hluboké meditace. Obřad měl neobyčejně silnou atmosféru. Přestože se ho zúčastnilo velké množství lidí na malém místě, působilo úžasně, jak jej všichni prožívali s hlubokým vnitřním klidem, vzájemným sdílením a soustředěností.

Jeho Svatost dalajlama.

Během natáčení nás napadlo, že by bylo hezké udělat film o nejposvátnějších místech buddhismu a požádat nejvýznamnější buddhistickou osobnost dneška – tibetského dalajlamu – o výpověď. Přes drobné nesnáze se podařilo dokončit film, který jsem točil nejdéle a v nejvíce zemích – první natáčení proběhlo v roce 2008 v Nepálu (to jsem ještě netušil, co z něj vznikne), a poslední v roce 2015, kdy se točilo na Šrí Lance, v Laosu, Tibetu a Číně. Rozhovor s dalajlamou se podařilo natočit na Silvestra 2012 v Dillí. Dalajlama tradičně projevil mimořádnou vstřícnost, přestože byl trochu nachlazený, a věnoval se nám, dokud jsme dotazy nevyčerpali. Ptali jsme se ho, jak vnímá posvátná místa buddhismu a buddhismus samotný. Pro mě se to zvláštně uzavřelo, protože moje první natáčení s dalajlamou vyšlo také na Silvestra v roce 1991. O osobnosti dalajlamy se ještě podrobněji zmíním později, teď se vrátím k poslednímu rozhovoru:

„Které buddhistické místo máte v Indii nejraději?“

Dalajlama: „Samozřejmě Bódhgaju. Každý buddhista z každé buddhistické země považuje Bódhgaju za nejvýznamnější, nejposvátnější a nejdůležitější místo, protože právě tam Buddha dosáhl osvícení. Bylo to přibližně před 2500 lety. Název Bódhgaja proto myslím slyšeli všichni buddhisté. Hodně lidí se tam snaží dostat, podobně jako i v minulosti navzdory mnoha překážkám. Stejně jako muslimové chtějí jednou za život navštívit Mekku.

Vlevo: Interiér hlavní stúpy v Bódhgaji – Buddhovy sochy inspirují vyrovnaností, soustředěností, klidem.

Vpravo: Hlavní stúpa v Bódhgaji stojí na místě, kde Buddha dosáhl osvícení.

Na toto místo jsem se poprvé podíval v roce 1956 u příležitosti oslav Buddhových narozenin, kdy jsem tam podnikl pouť. Obrázek Bódhgaje jsem vídal v Potále, v rezidenci dalajlamů, v jedné místnosti obytné části byl starý obrázek Bódhgaje. Takže od dětství, řekněme od pěti nebo šesti let, jsem vídal ten obrázek. A mniši, kteří se o mě starali, mi vysvětlili, že to je Bódhgaja. Navštívil ji i 13. dalajlama. Tehdy z Gaje do Bódhgaje jeli na slonech. Ten příběh jsem slýchal od dětství. A obrázek jsem měl v živé paměti. Když jsem pak v roce 1956 stúpu uviděl na vlastní oči, byl to pro mě silný emocionální zážitek.

Tehdy jsem jako student pronikal hlouběji do buddhistické filozofie a získával jsem hlubší zkušenosti a porozumění. Současně s tím rostl i můj obdiv k Buddhovi. Místo, kde dosáhl osvícení, je tedy logicky nesmírně důležité.

Často jsem žádán, abych poskytl učení pod stromem bódhi. Někdy před dvěma nebo třemi lety jsme tam provedli obětování soše Buddhy. Přinesli jsme pro ni zlatou misku na almužny. A na temeni hlavy jsme sochu chtěli ozdobit zlatem. Bylo to zvláštní. Nejdřív jsme požádali vedení chrámu v Gaji. Zeptal jsem se jich, jestli smíme Buddhovi ozdobit hlavu zlatem a do rukou mu dát zlatou misku. Souhlasili. A když jsme Buddhovi dávali na temeno hlavy to zlato, zjistili jsme, že na stejném místě už v minulosti něco bylo. A naše zlatá ozdoba přesně pasovala. Nikdo to neměřil, a přesto jsme se dokonale trefili.

Také jsem napsal zvláštní modlitbu k Buddhovi. Hlavně jsem v ní hovořil o tom, že by na světě mělo být méně násilí a více soucítění. A že všechna hlavní náboženství, buddhismus, hinduismus, křesťanství, islám, judaismus, džinismus a tak dále, všechny náboženské tradice na této planetě by měly pěstovat ducha skutečného bratrství, vzájemné harmonie. A přispět k lepšímu, šťastnějšímu světu. Také jsem se v ní zmiňoval o Tibetu. Takový je tedy můj vztah k Bódghaji.“

Sárnáth je místem, kde Buddha poprvé promluvil o svém poznání. Podělil se o něj s pěti žáky, kteří se stali prvními buddhistickými mnichy. Zde je snad nejvíce památek z dob krále Ašóky a celému historickému komplexu dominuje veliká mohutná stúpa Dharmačakry z období dynastie Guptovců, která stojí přímo na místě prvního kázání a tyčí se do výše 33,5 m. Stúpa původně byla mohylou pro tělesné ostatky Buddhy a pak i dalších buddhistických světců. Je však často i symbolem Buddhova učení a jeho života. Sárnáth se nachází 10 km od Váránasí, živého centra hinduismu. Mezi prvními laickými Buddhovými žáky, kteří se nestali mnichy, ale dál žili svým životem, byli občané tohoto tzv. věčného města.

Socha kázajícího Buddhy v Sárnáthu.

Místem, kde Buddha završil svoji pozemskou pouť, je Kušinagara. Pětačtyřicet let chodil Buddha po Indii a dělil se o své poznání a zkušenost. V předtuše svého konce řekl: „Snaživě lidé vory si strojí, moudří však na druhém břehu již stojí.“ Jeho poslední slova zněla: „Zániku podléhají veškeré tvůrčí představy. Snažte se o konečné osvobození!“

Za Buddhova života byla Kušinagara malým královstvím. V jejím srdci stojí stúpa Nirvána se sochou ležícího Buddhy z 5. století našeho letopočtu. Místo zpopelnění Buddhova těla připomíná prastará stúpa Ramabhar. Celý areál v Kušinagaře je ze všech míst nejméně rušný, jde doslova o místo posledního odpočinku.

Dalajlama říká: „V Kušinagaře jsem byl několikrát. Je tam socha ležícího Buddhy. Při každé příležitosti jsme zde provedli obřad. V těch místech Buddha prožil poslední dny. Úmyslně ukázal svým stoupencům, že i Buddha sám nakonec musí zemřít. Tím nám dal důležitou lekci o pomíjivosti. V průběhu našeho života čas neustále plyne. Žádná síla nezastaví plynutí času. Můžeme udělat jen to, že čas využijeme jaksepatří smysluplně. Takže Kušinagara má tento zvláštní význam.“

Centrem buddhistické vzdělanosti byla jedinečná a velkolepá univerzita v Nálandě, založená v 5. století našeho letopočtu dynastií Guptovců. Učilo se tu 10 000 studentů, mnozí pocházeli i z odlehlých končin světa. Studium bylo bezplatné, univerzita žila z darů. Úrovní moudrosti a vnitřního vhledu učitelů i studentů univerzita dodnes nemá obdoby. Na tomto místě učil už i Buddha. Dodnes z odkrytých trosek univerzity vyzařuje cosi podmanivého… I dalajlama sem rád chodívá:

Vlevo: Dominantou v Sárnáthu je mohutná stúpa Dharmačakry.

Vpravo: Stúpa Dharmačakry z podhledu při jejím obcházení.

„Byl jsem v Nálandě několikrát. Naposledy jsem tam podnikl pouť. Skupina mnichů tu zpaměti recituje jeden důležitý text, který napsal učenec z Nálandy. Já jsem se ho nazpaměť začal učit někdy v sedmi nebo osmi letech. Takže ho společně recitujeme, odříkáváme. A uvažujeme o tom, že zde kdysi působili přední buddhističtí učenci. Studovali tu a přemítali. A své znalosti sepsali, aby se o ně podělili s dalšími generacemi. Napsali je pro ně. Máme štěstí, že dnes tyto knihy můžeme číst, studovat je a praktikovat podle nich. Pak cítíme k těmto velkým učitelům skutečnou vděčnost. Učenci z Nálandy byli nejen dobrými buddhistickými mnichy a dobrými buddhisty. Byli navíc mimořádně inteligentní.

Jeden můj indický přítel, vědec, jaderný fyzik, mi řekl, že v těchto prastarých textech našel základní myšlenku kvantové fyziky. V textu z doby před dvěma tisíci lety od učenců z Nálandy, od Nágárdžuny. Řekl mi, že je na to jako Ind velmi hrdý: kvantová fyzika je ve světě poměrně mladý obor, z minulého století, ale její základní myšlenka byla známa v této zemi už před dvěma tisíci lety. Nedospěli k ní tehdy pomocí přístrojů, experimentů, ale logickou analýzou.

Noční gháty ve Váránasí, tisíciletém centru indické duchovnosti.

Takže tyto rozvaliny kdysi byly skutečným střediskem vzdělanosti. V té době tu velmi vzkvétala nejen buddhistická filozofie, ale i další obory. Když recitujeme ten text, všechno si to uvědomujeme. Někdy je to velice dojemné.“

K nejvýznamnějším buddhistickým památkám v Indii patří i jeskyně v Adžantě a Éllóře, které vznikaly od 2. století před naším letopočtem a sloužily mnichům jako obydlí i k meditaci. Jsou zároveň tím nejpozoruhodnějším, co je v Indii k vidění. Impozantní je zejména chrám Kailásanáth z 8. století našeho letopočtu. Jde o největší a nejvelkolepější monolitickou stavbu světa vytesanou z jednoho kusu čedičové skály. Budoval se sto let, dělníci a sochaři odlámali čtvrt miliónu tun skály a nesměli udělat jedinou chybu. Chrám symbolizuje horu Kailás v západním Tibetu, která je buddhisty, džinisty, hinduisty i bönisty považována za nejposvátnější horu, za střed světa, osu vesmíru, za mytickou horu Méru spojenou s počátky tvoření světa.

Centrum buddhistické vzdělanosti se dnes přesunulo do východního Tibetu, který je teď součástí Číny. Představuje ho největší klášter světa – Serta. Buddhovu nauku zde studuje přes 50 000 mnichů a mnišek… Žije tu i přibližně stejný počet laických přívrženců buddhismu, kteří se starají o chod klášterního města. Klášterní areál má jedinečnou atmosféru. Je neuvěřitelné, že něco takového nacházíme v Čínou obsazeném Tibetu. Čínská vláda se stále chová k Tibeťanům velmi represivně, ale tady jako by zamhouřila oči. Jsme tu celý den i noc a točíme – dřív by nás za to hned zavřeli. V samostatném Tibetu byl největší klášter Depung, kde žilo 10 000 mnichů, ale tady jich přebývá několikanásobně více. Jsme ohromeni, zasaženi, je to zcela výjimečný zážitek.

Základem posledního silvestrovského setkání s dalajlamou bylo téma buddhismu, ptáme se i na vztah mezi buddhismem a hinduismem:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Touha po absolutnu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.