História nás dvoch

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.cooboo.sk

www.albatrosmedia.sk

Rachel Harrisová

História nás dvoch – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Preložil Martin Lukáč

Copyright © 2016 by Rachel Harris

This translation published by arrangement with Spencer Hill Press through Rights Mix LLC. All rights reserved.

Translation © Martin Lukáč, 2016

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Fragment, 2017

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-0031-3

ISBN e-knihy 978-80-566-0282-9 (1. zverejnenie, 2017)

Pre všetkých, ktorí sa neboja ísť za svojím snom,

ktorí majú odvahu vyskúšať niečo nové

alebo nájsť krásu vo všednosti vlastného života.

Táto kniha je pre vás.

Pondelok 12. máj, 3 týždne pred maturitou, posledný ročník

***

Peyton

NÁUKA O RODINE A SPOTREBITEĽOVI, 13:30

***

Hovorí sa, že keď sa ti rodeo dostane do krvi, už nie si tým, kým si bol.

Vôňa slnkom spečenej špiny a slaných pukancov, dunenie kopýt búšiacich do zeme. Prach víri vo vzduchu a lepí sa vám na jazyk, vietor vás hryzie do líc. Stáva sa to súčasťou vašej DNA. Vláčne kožené opraty zanechajú stopy na končekoch vašich prstov, a bez ohľadu na to, kde ste a čo robíte, môžete len tak zavrieť oči a počúvať krik davu, keď ste v poslednom kole. Duchovia dávnych jazdeckých čias vám šepocú do ucha, vyzývajú vás, aby ste do toho dali všetko, čo vo vás je, aby ste sa dostali nad vaše vlastné limity.

Je v tom nadšenie a zúfalstvo. Skutočná závislosť, naozaj. Rodeo bývalo celý môj život a bola som v ňom skvelá.

Došľaka, ktosi dokonca povedal, že som na takej úrovni, že sa môžem stať jednou z najlepších pretekárok v barrel racingu, behu okolo sudov v našom obvode. To bolo však predtým. Pred tromi rokmi ma moje slabé telo prinútilo pripustiť to, čoho som sa obávala a s čím som bojovala od chvíle, čo som pred niekoľkými mesiacmi vyšla z nemocnice – bolo po všetkom.

Nuž, až doteraz.

Kým sa spolužiaci hrnú cez otvorené dvere, kopírujem si do notebooku slová, ktoré práve čítam na internetovej stránke Rodeo America:

Trend barrel racingových kliník zaznamenáva nárast. Denné tábory pre profesionálov i fanúšikov sú na vzostupe. Toto podnikanie sa môže pochváliť VEĽKÝMI ziskmi.

Tie dve posledné slová… Hej, v blikajúcom neóne celkom žiaria. V skutočnosti sú jediným dôvodom, prečo nešaliem z nápadu mamy, horúčkovito prehrabávajúcej internet pri hľadaní inej možnosti. Akejkoľvek inej alternatívy. Po letmom pohľade okolo miestnosti, uistiac sa, že učitelia nie sú na dohľad, vezmem telefón a otvorím si správy. Záplava diskusií o krmive pre psy, šampóny pre kone a YouTube sa posúva po obrazovke. Faith si myslí, že je absolútne životne dôležité, aby ma upozornila na každý nový nápad na jej populárnom internetovom kanáli… hoci aj o tretej nadránom.

Len čo som našla poslednú skupinovú správu, moje horúčkovité S.O.S. z tohto rána, trasúcimi sa prstami som naťukala: Nasrať na plesnivý toast. Teraz mama niečo má.

Dychtivo čakám na dávku povzbudenia, na čosi ako „Hej, nie je to také zlé“ od dvoch ľudí, ktorí naozaj rozumejú, ktorí chápu moje obavy, a mykne mnou, keď počítač na stole za mojím chrbtom zahlási:

„Kde si bola celý víkend? Nevidela som ťa na žiadnej párty.“

Prehltnem odvrhnutie, ktoré sa mi tlačí na jazyk: Možno preto, že som na žiadnu nebola pozvaná.

Na nový rok som si predsavzala ukončiť posledný ročník s obmedzením sarkastických komentárov, vyhnem sa im teda, aby som sa podelila s fascinujúcimi detailmi toho, ako ma Sparky-v-aute-grcajúci-doberman ohodil psím hlienom.

„Niekedy je to lepšie než ďalšia nudná chľastačka,“ odpovie Lauren Haysová, predtým než to stihnem povedať ja.

Aha, jasné, Melissa to neadresovala mne. Svedčí o tom fakt, že sa so mnou nebaví nikdy a v súčasnosti je zahľadená do Lauren. Zvyčajne je dlhší kontakt s kapitánkou roztlieskavačiek a prezidentkou triedy, dievčaťom napoly zodpovedným za zdecimovanie môjho prváckeho srdca, niečo, čomu sa za každú cenu vyhýbam, ale nemôžem sa ubrániť úškrnu pri slove, ktoré si zvolila.

Nudný. To je to slovo, ktorého sa nemožno nabažiť. Lauren zachytí môj úsmev a skrúti pery, akoby zacítila niečo nepríjemné, až by ste si mysleli, že odvrátim zrak. To však neurobím. Usmievam sa ešte viac, ona obráti oči v stĺp a oprie sa o stôl, upravujúc si opasok sukne uniformy.

„Moja sestra ma pozvala do Padre,“ pochváli sa a nadvihne plecia.

Pri zmienke o staršej Haysovej a bývalej hlave Diamond Dolls sa Melissine oči vlnivo rozšíria. Keď tie dve začnú omieľať svoje víkendové úlovky (kto koho klofol, kto videl, že sa to stalo, a aká dráma kvôli tomu vypukla), som zase späť.

Moja rodina je na mizine, len sekundy nás delia od predaja našej farmy a jediná vec, ktorá ju môže zachrániť, ktorá môže zachrániť nás, so sebou zrejme prinesie aj moju najhoršiu nočnú moru. Ešte trochu viac drám a moja šalejúca hlava môže vybuchnúť.

Skloním zrak, uprenene hľadím na svoj telefón a čakám, kedy konečne zabzučí prichádzajúca správa. Vážne potrebujem Faithino sebavedomie demolačnej gule a Cadeov večný optimizmus. Keď zíza naspäť, tmavý a tichý, vydýchnem a pod stolom tesne zovriem ruky do pästí.

Nádych, dva, tri, štyri. Rozovrieť päste. Výdych, dva, tri, štyri.

Cvičenie sa stalo mojou bezpečnou prikrývkou. Posilňovanie svalov, ich zatínanie a uvoľňovanie na povel mi pripomína, že som silná. Že niečo dokážem kontrolovať. Dokonca aj keď je to pocit, akoby sa môj život točil mimo kontroly.

Nikto to, samozrejme, nepripúšťa, ale ja som dôvodom našej finančnej krízy. Účty za moju lekársku starostlivosť vyrezali do úspor mojich rodičov krvácajúcu dieru a zrejme sa to zhoršuje, pretože sa už noc čo noc chúlia okolo bankových výpisov a dymiacich šálok kávy. Rozprávali sa o predaji pozemkov po mojom prapradedkovi, obmedzení cvičenia koní, zvažovali dokonca zmenu kariéry. Keď však minulú noc prišli so školou pre rodeo, prvýkrát som v ich hlasoch počula vzrušenie. Samozrejme, nemali potuchy o tom, že ich odpočúvam. Radšej ma chcú držať v ochrannej virtuálnej bubline, aby som si nerobila starosti. No ja počúvam, mám obavy a nemôžem dovoliť, aby sa niektorá z tých vecí stala. Nie, pokiaľ s tým môžeme niečo urobiť.

Som v polovici uvoľňovania zovretia, keď zrazu zazvoní zvonček. Objaví sa trénerka Stasi a rozhovory prejdú do šepotu. Vykročí k svojmu stolu s plným náručím papierov, rozviazané šnúrky topánok jej plieskajú o podlahu, zamieri priamo do stredu miestnosti k miestu, kde sedím ja. Takže sa to stane. Na mojej obrazovke, rozsvietenej ako maják, sa môj telefón konečne rozhodne spustiť – dvakrát.

Miestnosť rozozvučí najprv Kate Perry a potom Hunter Hayes, serenády zvonení Faith a Cadea, zatiaľ čo moje slabé prsty horúčkovito bojujú s hlúpou situáciou. Kým sa pohľad celej triedy upiera na mňa, vypínam zariadenie a dvíham hlavu v očakávaní osudu. Trénerkin pohľad sa upiera na mňa, aj keď tak trochu pobavene.

Tak. A mám po chlebe.

V škole oficiálne telefóny dovolené nie sú. „Predstavujú rozptýlenie a prekážku pri vyššom vzdelávaní.“ Sme však v poslednom ročníku, odpočítavanie k požehnanej slobode už beží a zoči-voči nekontrolovateľnej vzbure celej triedy väčšina učiteľov volí menej prísnu politiku. Pokiaľ ich nevidia a nepočujú, nestarajú sa o ne. V tomto prípade však mám smolu v jednom i druhom.

Krv sa mi valí do líc, keď Lauren za mnou vyprskne, a opäť si pripomínam svoje novoročné predsavzatie. Len tri týždne do maturity.

Ignorujem Lauren, pokrčím plecom a so širokým, strápneným úškrnom zo mňa vyjde: „Ajaj…“

Trénerka zavrtí hlavou a s tichým smiechom dramaticky obráti oči v stĺp, keď sa otočí k svojmu stolu a zhruba urovnáva pomiešaný stoh papierov v ruke na jeho doske. Môžem si teda pozrieť doručené správy.

Vždy som hovorila, že trénerka patrí k tým dobrým.

Prvá správa je od Faith: Dýchaj, dievča. Nezáleží na tom ako, máme to. *ruku na to*

Dvíham päsť do vzduchu, predstavujúc si jej divokú zamračenú dôveru, a prepnem na Cadea. Niečo vymyslíme. Sľubujem.

Úľava zaplaví moje žily chladným, pokojným prívalom. To je dôvod číslo päťtisícjedenásť, prečo sú moji priatelia stvorení z víťazstva. Faith je môj hlas rozumu a nebojácny náprotivok a Cade… no, čokoľvek Cade je, chápe. Chápe mňa. Iba títo dvaja vedia o mojich obavách z rodea od tej nehody, a pokiaľ si oni myslia, že to je v pohode, potom to v pohode bude.

Prikývla som sama sebe, takmer veriac tomu, že to bude tak, chystala som sa naťukať odpoveď, keď prišla ďalšia správa. Tentoraz súkromná, len pre mňa.

Cade: P. S.: Ľúbim ťa!

Skrútilo ma, skôr než som to mohla zastaviť. Som si plne vedomá, že táto odpoveď ma vydesila, a dolu chrbticou mi prebehlo mrazenie sebanenávisti. Cade Donovan je stelesnením všetkého, čo by dievča chcelo nájsť v priateľovi – je všetkým, čo by som ja mohla chcieť. Zábavný a inteligentný, dobrý poslucháč. Roztomilosť koluje v tomto peknom chlapcovi trochu ako hercovi z kanála CW s božským zadkom v leviskách. Bol jedným z mojich najbližších priateľov, odkedy som začala nosiť tréningovú podprsenku, mojou skalou útočiska v posledných rokoch a v dokonalom svete, v takom, v ktorom by moje srdce nebolo načisto zdecimované, by som pri takýchto slovách z jeho strany upadla do extázy. Svet má však nanešťastie k dokonalosti ďaleko.

Pravda je taká, že Cadea milujem. Akurát že nie tak, ako by to on chcel.

„V poriadku, mládež, upokojte sa.“

Kým trénerka Stasi zaháňa posledných pár oneskorencov vrátane mojej kamarátky Mi-Mi. S jedným okom zatvoreným som rýchlo naťukala generické (a úbohé) xoxo a potom som s pocitom viny v žalúdku vypla telefón.

„Sme v cieľovej rovinke,“ hovorí naša učiteľka a celou triedou sa preženie radostný pokrik. S ešte širším úsmevom prikývne . „Veru, maturita je hneď za rohom a dnes štartuje náš posledný veľký projekt ročníka.“

Po tomto sa jasanie zmení na stonanie a ona sa nahlas, trochu škodoradostne smeje. Trénerka je v pohode, ak vôbec môže byť učiteľka v pohode, ale je aj tak trochu sadistka.

„Ja viem, ja viem, senioritída udiera plnou silou,“ pokračuje. „Lenže, ľudkovia, nerada to hovorím, ale škola sa ešte neskončila. Našťastie pre vás táto posledná časť bude v našich silách.“

Zo stola vedľa mňa sa čelom ku mne otočí Mi-Mi s doširoka otvorenými očami naplnenými záujmom. Sme obe na jednej lodi, školské rozvrhy máme nabité na maximum, ale z rozdielnych dôvodov. Môj je preplnený hodinami vedy a lekcií matematiky navyše, aby som sa pripravila na štúdium veteriny, zatiaľ čo ona ho má plný všetkých možných hodín umenia, hudby a divadla, aké len naša škola poskytuje. Je tunajšou herečkou.

V jej vzťahu s náukou o rodine a spotrebiteľovi sa láska mieša s nenávisťou. Uprednostňuje hodiny, na ktorých možno trhať ušné bubienky, byť vo víre chaosu a stať sa niekým iným, ale množstvo chalanov, ktorí tu sú, aby dostávali áčka bez veľkej námahy, ju priviedlo aj sem. Pokiaľ ide o mňa, bodujem s dobrými teoretickými znalosťami a dostredivá sila ma rozpaľuje, ale NORAS je moje tajné potešenie. Môj mozog tu môže dýchať. Projekty sú ľahké a učíme sa veci, ktoré využijeme aj v bežnom živote, až na páriace rituály vínnych mušiek.

Pri pomyslení na minuloročné cvičenia Bio II ma však zamrazí.

Trénerka kráča po triede, jej kroky sa odrážajú od podlahy, ťuká si končekmi prstov ako šialená vedkyňa. „Mládež, urobím z vás moje pokusné králiky,“ vraví. „V tomto roku pár vecí trochu mením, kombinujem niekoľko sekcií a pridávam nové. Taký malý experiment, ak chcete. A som si istá, že Alyssa by vám potvrdila, ako rada veci premiešam.“

Ally Reedová, jedna z trénerkiných volejbalistiek, sa zozadu rehoce. „A vždy sú z toho problémy.“

„Nezmysel! Zapáči sa vám to. V priebehu niekoľkých týždňov sa bližšie pozrieme na otázky, ktorým väčšina z vás bude po dokončení štúdia čeliť. Prvý rozpočet. Kariéra a plánovanie života. Prípadne myšlienky na manželstvo a založenie rodiny. Rozhodla som sa spojiť tri oddiely týkajúce sa peňazí, vzťahových zručností a starostlivosti o dieťa do jedného tematického projektu kopírujúceho skutočný život. Ten sa bude počítať za dvadsaťpäť percent klasifikácie semestra a projekt, ktorý napíšete spoločne so svojím tímovým kolegom, bude náhradou za záverečnú skúšku.“

V rade za mnou zdvihne ruku moja niekdajšia Nemezis. „Aký tímový kolega?“

„Ach, som rada, že sa pýtaš, Lauren.“ Trénerka urobí krátku pauzu, nech napätie rastie. Z výrazu v jej očiach sa dá vytušiť, že to bude zaujímavé. Pristihla som sa, že sa nakláňam dopredu, rovnako ako zvyšok triedy, až kým konečne nevyhlási: „Blahoželám, mládež. Z vás všetkých sú novomanželia.“

Okolo počúvam vzdychy a zmätený smiech. Trénerka sa uškŕňa (už rozumiete, čo myslím tou sadistkou?) a Melissa s Lauren si okamžite začnú šepkať o tom, kto budú ich manželia. Záhada zrejme rezonuje v mysli každého z nás, pretože zozadu sa akýsi chalan spýta: „Môžeme si svoje manželky vybrať?“

Nevdojak obrátim hlavu. Moje inštinkty prežitia stoja vždy za starú belu, keď príde na neho. No otázku nepoložil on a ja som sa tam dozadu nepozrela takmer deväť mesiacov, ale viem, že je tam. Sedí spolu so zvyškom bejzbalového tímu.

Môj pohľad skĺzne cez Drewa, nášho hráča na tretej méte, a Brandona, nášho hlavného nadhadzovača. Zaváha nad Carlosom, hviezdnym shortstoperom a triednym klaunom, s rukou vo vzduchu a nahlúplym úsmevom na tvári. Potom sa zastaví pri Justinovi.

Hušššš! Vzadu na krku sa mi preženie chlad. Za rebrami začínam cítiť tupé bodnutie a čas zamrzne, keď mi v hrudi stuhne srdce. To, čo sa mi zbiera v bruchu, nie je nenávisť ani hnev – Bože, kiežby to bolo toto. Skôr poníženie, bolesť a intenzívna ľútosť. A aj trocha osamelosti a hlúpej túžby.

Aké úbohé to je?

„Obávam sa, že nie,“ odpovedá trénerka a ja sa prinútim upriamiť pozornosť zase dopredu, ešte skôr, než ma prichytí, ako sa obzerám alebo ako do všetkého pridám rozpaky. „Som si vedomá, že tu v triede existuje niekoľko párov, ale projekt pobeží po celý čas trvania kurzu. Teda, bohužiaľ, dlhšie než koľko vydrží akýkoľvek vzťah na Fairfieldskej strednej. Myslím, že rozdelenie partnerských úloh bude najlepšie ponechať na môj starý dobrý počítač.“

Dohovorí a zdvihne obálky.

Keď kráča na opačný koniec miestnosti, prikývne na niekoho, kto pokukuje cez sklenené okienkom na dverách. „Tu,“ osloví Madison v prednom rade. „Vezmite si ich a vráťte potom späť. Musím na chvíľu odísť, využite teda tento čas na oboznámenie sa s projektom. Všetky podrobnosti o zostavení skupiny sú vnútri aj s menom vášho partnera na poslednej strane.“

Odíde, zavrie za sebou dvere a všade naokolo vypukne rehot.

Vtedy ma to zasiahne.

Netuším, prečo sa to nestalo predtým, v čase všeobecného údivu a šepkania. Dávam to za vinu rodeu. Tak či tak, zatiaľ čo sa obálky korytnačou rýchlosťou sunú po triede a strašná možnosť sa čoraz viac stáva chorou, zvrátenou istotou (lebo načo si klamať, takto to v mojom živote chodí), všetko, čo môžem robiť, je čakať na môj osud a myslieť si:

Moje šťastie ma predsa až tak zrádzať nemôže… alebo môže?

Otázka ešte ani nie je plne sformulovaná, keď zatváram oči a pochechtávam sa.

Ech, hlúpe dievča. Samozrejme, že môže.

Hojdám sa na stoličke, tuhý plast s praskaním kvíli, keď na mňa útočia staré spomienky, tentoraz nie na rodeo ani moje slabé telo, ale na istého chlapca a jeho zlý úsmev. Na to, ako si ma doberal, ako ma bozkal. Na hlboký zvuk jeho smiechu a strašidelný pohľad v jeho očiach.

A na to, ako nemožne som sa doňho zabuchla.

„Peyton.“ Mi-Mi ma štuchne do ruky a otvorím oči. Pokúsim sa o úsmev, beriem jej z rúk obálky a naslepo si s ňom poza chrbát ťuknem päsťou, kým všetky až na jednu odovzdám susedovi. „Si v poriadku?“

Upäto prikývnem. „Je mi len trochu nevoľno.“

Mojimi perami dovtedy neprešli úprimnejšie slová.

S pokrčením ramien to uzná a ja otváram obálku – áno, papiere. Smiešne, tak zúfalo som chcela vidieť, kto je môj partner, bola som taká zvedavá na to, či ma vesmír naozaj až tak nenávidí, a teraz mám s obálkou v ruke už len niekoľko sekúnd k pravde a je to ako plahočiť sa po oleji. Miestnosť zmizne. Laurenino sarkastické chichotanie je preč. Môj svet sa zmenšuje, až kým nezostane len zvuk môjho trhaného dychu a stránka, na ktorej je napísané, ako sa môj maturitný rok skončí – či bez stresu, alebo v utrpení epických rozmerov.

S výdychom potriasam rukou a psychicky sa pripravujem na veľké odhalenie. Potom pomaly, vystrašene odkladám posledný list papiera a pozriem sa na spodok stránky.

Začnem sa hystericky smiať.

Ach, cítim, ako na mňa Mi-Mi zíza. Cítim odsúdenie zo strany Lauren. A ak by tu bola trénerka, určite by ma poslala za sestrou do ošetrovne. Ale žiadne tabletky či ležanie na lôžku by tomuto bláznivému vlaku nemohli zabrániť vo vykoľajení, pretože práve tu, čierne na bielom je napísané moje meno. Spárované s chalanom, ktorý mi neodvolateľne zlomil srdce…

Justin Carter.

***

Justin

NÁUKA O RODINE A SPOTREBITEĽOVI, 13:30

***

„Keď sa Gabi dozvie, že som ženatý s Lauren, poserie sa od zlosti.“

Carlos zastoná a ja odtrhnem pohľad od takmer hysterickej Peyton. Môj najlepší kamarát ceruzkou predvádza to, ako sa bodá do hrude. „Myslíš, že nám trénerka Stasi dovolí výmenu partneriek?“

Chvíľu mi trvá, kým spracujem jeho otázku. Som však rodený nasierač, uškrniem sa teda a odvetím: „Povedz jej, že to má za to, že s nami nechodí na NORAS.“ Potom si ukradnem ďalší pohľad dopredu.

Nepočul som ho roky, ale Peytonin smiech za normálnych okolností znie ako hudba. Myslím to tak, že ak by slnko, dúha a lietajúce jednorožce nejako zneli, tak asi takto. Alebo aspoň tak by znieť mal, nie ako ten tvrdý, cynický, bolestivo ostrý škrekot, ktorý z nej práve vyšiel. Je to také zlé, tak mimo, že som rukou objal pracovnú plochu, len aby sa ku mne nedostala.

Akoby ma tam aj tak chcela mať.

Carlos po mne strelí postranným pohľadom. „Dočerta, ako sa tebe podarilo mať toľko žien?“ Potom zafuní a zavrtí hlavou. „To nič, odpovedal som si na svoju vlastnú otázku. Priateľu, poznáš ,Nezáväzné‘. Dovoľ mi poučiť ťa podľa vzoru ,Záväzkov‘.“ Nakloní sa cez uličku, akoby sa chystal odovzdať nejaké prísne tajné informácie, a hovorí: „Ak by som sa riadil tvojou radou, Gabi by mi odrezala gule a zamkla by ich do svojho puzdra na fotoaparát.“

„A ty sa čuduješ, že som sa nedal na partnerské poradenstvo,“ odpovedám napoly s úsmevom, ale ešte aj ja sám počujem, že to nezabralo. Úsmev mu mizne z tváre a zaškúli mojím smerom, ja však otočím hlavu. Posledné, čo potrebujem, sú ďalšie otázky.

Tupá bolesť pichá za mojím hrudným košom, a kým bojujem s tým, aby som pohľadom nevypálil Peyton dieru do zátylka, môj pohľad pristane na Aly. Prikývne na niečo, čo povie Brandon, a nakláňa sa dopredu, aby ho pobozkala na líce. Uvoľňujem dych. Je to asi divné priznať, pretože sme si pred časom vyšli na rande, ale vidieť ju s ním, šťastnú a usmievavú, zmierňuje tlak v mojej hrudi.

Mne a Aly to spolu nevyšlo. Taylor jej chodil po rozume už od prvého ročníka a ako história ukazuje, záväzky mi fakt nejdú. Ale náš žmurkni-a-minieš vzťah bol najbližšie tomu, čo som počas rokov chcel, a hoci sme sa rozišli, pod kožou som to stále cítil. Akýsi otravný šiesty zmysel, že niečo nie je v poriadku alebo že čosi chýba, a nič z toho, čím sa zaoberám – ani dievčatá, ani škola, ani bejzbal –, už nie je ako predtým.

Čo naserie, pretože bejzbal a dievčatá sú v skutočnosti to jediné, v čom som dobrý.

Carlosov mobil zvoní na stole, ja sa obzriem a vidím, ako mu hlava klesá do dlaní.

„Dokelu,“ zamumle, „hurikán Gabi sa rúti k pevnine.“

„Niekto jej niečo pošuškal o Lauren?“ pýtam sa a schmatnem pero. V rohu mojej obálky sa pustím do kreslenia bejzbalového diamantu. Nie som Brandon, kresliť neviem, ani keby som sa poondial, ale vystrelo by ma, ak by som tu mal len tak sedieť a oddávať sa psychoanalýze a hľadať, kde je vo mne chyba.

Unavene prikývne a ja sa zachechcem. Netuším, ako ľudia šírili somariny pred vynálezom Facebooku a textových správ, ale ak ide o toto, moderné technológie sú moji kamoši.

Situácia starého dobrého Carlosa mi pripomenula, prečo sa vyhýbam záväzkom. Prisahám, že on a Gabi vymýšľajú, o čom by sa mohli hrýzť. V jednom kuse navzájom bojujú pre nič za nič a väčšinu času trávia tým, že jeden živí šialenstvo toho druhého. Nie som odborník, ale takéto hlúposti nemôžu byť normálne.

„Carlos, pozri sa na mňa.“ Zdvihne hlavu z dlaní a ja mu stisnem plece. „Povedz mi pravdu… tie tvoje gule už má, čo?“ Zúžia sa mu oči a ja sa usmejem. „Žmurkni raz ako áno a ja pôjdem zohnať pomoc.“

Jeho dobromyseľný úsmev sa vracia, zrazí mi ruku z pleca a odoženie ma, čo je fajn, pretože si robím žarty. No, aspoň väčšinou.

„A čo ty?“ Zdvihne obálku a začne obracať stránky. „Ktorá šťastná dáma pôjde na budúci mesiac životom s tvojím darebáckym zadkom?“ Keďže je mi to fakt jedno, pokrčím ramenami a s hlavou nahor študujem škvrny na stropných kazetách, až kým ho nepočujem povedať: „Hm.“

Pozrel som sa na neho. „Je to dobré hm či zlé hm?“

Pohodí hlavou dopredu a dozadu a odpovie: „To závisí od toho, ako sa na to pozeráš.“

Narovnám sa, z ruky mu vyrvem papier a hľadám svoje meno. Skutočnosť, že cítim, ako ma pozoruje, vo mne vyvoláva nervozitu. Zbalil som polovicu dievčat v triede (vlastne v škole), ale ani jedno neskončilo tak zle. Väčšinou výsledok vedeli ešte pred tým, než sa to celé začalo – v tom je krása randenia s „nezáväznými“. Čiastočne čudné to bolo s Aly a to je dávno preč. Ona a Brandon sú na sebe navzájom príliš naviazaní na to, aby sa zaoberali mnou.

„Vy ste spolu chodili, však?“ pýta sa Carlos, keď pozerám na spodok stránky, a na posledný riadok sa pozriem ešte raz.

„Nerozišli ste sa… či také niečo?“ Ťažko pregĺgam a opakujem „také niečo“.

Justin Carter a Peyton Williamsová.

Toto konečne vysvetľuje hysterický výbuch smiechu. Pomaly zdvihnem zrak dopredu. Akoby zacítila môj pohľad, Peyton otočila stoličku, a keď sa do mňa zakvačili jej doširoka otvorené sivomodré oči, načisto som zabudol dýchať.

Pocit viny, túžba a tá sakramentsky hlúpa otázka – prečo – ma udrie rovno do hrude. Mysleli by ste si, že ak ju vidíte po troch rokoch, malo by to byť ľahšie. No nie je. Práve som sa dostal do oveľa vymakanejšieho pekla, než bolo to, ktoré som skrýval po rozchode. Predstieranie, že ju občas nehľadám po chodbách, že sa nechcem uisťovať, že je všetko v poriadku. Že nerozmýšľam o tom, na čo asi myslí, čo robí, a že sa tvárim, akoby to so mnou nič nerobilo, keď ju prichytím usmievať sa. Ja som býval dôvodom Peytoniných úsmevov.

Teraz by som bol nadšený, keby sa na mňa nepozerala ako na psie hovno, čo sa jej nalepilo na topánku.

„Dočerta, kámo.“ Carlos hvízdne pod fúzy, keď sa Peyton otočí naspäť. „Toto dievča nám fakt nefandí.“ Tlmene sa zasmeje a rozkašle sa, keď na neho zlostne zagánim. „Čo, do pekla, si jej vyviedol?“

„Nič,“ vravím a želám si, aby to bola pravda. „Len malé nedorozumenie.“

Nebolo však malé a bolo pekelne jasné, že nešlo o nedorozumenie. Nech už to bola pravda alebo nie, Peyton videla presne to, čo som chcel, aby v ten deň videla. Verila tomu, čomu som chcel, aby verila, aby som ju chránil. Aby som chránil seba. Tú istú vec, ktorú som odvtedy každý deň oľutoval.

Mňa, ako ju podvádzam.

Utorok 4. január, 21 týždňov pred katastrofou, prvý ročník

***

Peyton

FAIRFIELDSKÁ AKADÉMIA, 7:05

***

Takže toto bola stredná škola. Davy študentov prúdiace všetkými dverami a popri stenách. Rôznofarebné letáky a skrinky s trofejami, tisícky konverzácií naraz. Bol to masový zmätok, a keď som stredom toho všetkého prechádzala, vyvaľujúc oči ako Dorotka v krajine Oz, nemohla som si pomôcť a ubrániť sa zízaniu. Dievča v uniforme rovnakej, akú som mala ja, si ma s pokrčeným nosom premeralo a ja som sa (našťastie) zastavila, aby som sa nerozklepala ako nejaký spoločensky nemožný mamľas.

To… bolo… úžasné.

Tak fajn, začínať školu v utorok bolo divné. A bola som semester pozadu, moja uniforma bola naškrobená a tuhá a cez chodby som prechádzala s otcom. Na ničom z toho však nezáležalo, lebo to všetko znamenalo, že som tu vo Fairfieldskej akadémii, a napriek všetkým šepkaným pochybnostiam a kvapalnému strachu v kostiach som sa konečne dostala na nový začiatok.

Už by som mohla povedať, že niektoré veci mi chýbajú. Celý život som sa učila doma, s čím sa spájali isté výhody, napríklad som nemusela súvislo myslieť pred deviatou ráno a celý deň som mohla stráviť v mojom obdratom pyžame. Takisto som medzi algebrou a náukou o Zemi mohla kúpať baseta, sledovať Dni nášho žitia či jazdiť poobede na Oakley. Čo bolo najdôležitejšie? Môj žalúdok sa dovtedy nikdy nezvíjal tak, akoby chcel stráviť sám seba. Ale strach, ktorý mi zauzľoval črevá už len preto, že som prechádzala hlavným vchodom, dnes dokázal, že som nažive, a ja som na svojom novom motte lipla tak, ako sa zúfalý kovboj lepí na chrbát vyhadzujúceho splašeného koňa:

„Rob to, čo ťa desí.“

„Už mi ten úsmev chýbal, anjelik.“ Pohľad ockových sivých očí zmäkol pod mojím zasneným úsmevom a so želaním dobrého dňa ma sledoval, predtým než sa rozkašľal, a pobral sa preč. „Teraz sestra pozná tvoj stav a rovnako je na tom aj väčšina tvojich učiteľov. Ak by sa stalo čokoľvek – a teraz myslím čokoľvek –, ak sa z akéhokoľvek dôvodu budeš cítiť slabá alebo budeš mať pocit, že si potrebuješ ľahnúť, stačí, ak im to povieš. Pochopia to.“

„Jasné, ocko, viem.“

„Ešte stále to môžeme odložiť o ďalší semester.“ Opäť sa na mňa pozrel s obočím pozdvihnutým v nádeji. „Nebude hanba, ak počkáme, kým…“

„Ocko!“ Môj hlas sa odrazil od keramických dlaždíc a skupina žiakov nižších ročníkov sa prestala zaoberať svojimi vecami a zízala na mňa. Skvelé. Dva výbuchy horúčavy mi zapálili líca, keď som sa opäť priblížila k otcovi.

„Už sme to preberali miliónkrát,“ povedala som, stlmiac hlas. „Sľúbil si mi, že ak budem dostatočne zdravá na to, aby som prešla cez dvere, budem sem môcť chodiť. Tak, práve som to dokázala. Bez invalidného vozíka a s nulovou cudzou pomocou.“

Pred šiestimi mesiacmi by to také pôsobivé nebolo, ale dnes som sa dostávala do vytrženia.

„Fajn, som semester pozadu,“ pripustila som. „No a čo? Konečne som sa dostala z najhoršieho a je mi jedno, že všetky najvychytenejšie kluby sú plné a najlepšie voliteľné predmety rozchytané. Už nebudem strácať ani sekundu.“

Keď môj hlúpy nos začal horieť, otočila som sa a zažmurkala, aby som si prečistila rozmazané videnie. „Už tejto chorobe nedovolím ukradnúť mi ani jednu vec navyše. Už nie.“

Hlas mi ku koncu kolísal a ja som si v duchu dala facku za to, že som prejavila slabosť. Dnes som mala ukázať, že som silná a tvrdá a že to môžem zvládnuť. Nie zosypať sa na chodbe a skončiť s prezývkou Plačka Urevaná.

„Okrem toho,“ poklopala som mu lakťom na plece, „ak by sa niečo stalo, si tu.“

Samozrejme, to bolo moje eso v rukáve. Štúdium v škole, v ktorej učil môj otec, bolo v pláne už od začiatku, a teraz to moje argumenty len posilnilo.

Fairfieldská akadémia mala skvelý duálny kreditový program s miestnym oddelením vysokej veterinárskej školy. Stať sa veterinárkou bolo všetkým, čo som chcela dosiahnuť… dobre, popri nakopaní McKennovej zadku v juniorskej barrel racingovej súťaži. Už len program sám osebe stál za zápis do tejto školy.

A to bolo čertovsky viac než domáce štúdium.

Moje kroky sa spomalili, keď ma do hrude udrel pocit viny, bolo to podobné, ako keď ma splašená Oakley švihla o plot. S neočakávanými účtami za moju medicínsku starostlivosť sme mohli vytapetovať jaskyňu, takže hádam…

„Je to za výučbu?“ spýtala som sa. „Pretože ak to stojí priveľa…“

„Neblázni.“ Otec sa prinútil k úsmevu, ale ten sa mu do očí veľmi nedostal. „Fakulta nám s platením počká. A ak by aj nie, na peniazoch nezáleží, pokiaľ tu naozaj chceš študovať.“

Jeho hlas stíchol, keď sme zastali pri dverách do kancelárie, a ja som energicky prikývla.

„Chcem,“ uistila som ho. Aj keď to znamená ťahať mojich milujúcich, príliš ochrancovských rodičov so mnou. „Som nová Peyton Williamsová, ocko. Dievča pripravené chytiť život do lasa a celý ho zažiť. Ľahký, tvrdý, bezpečný aj veci, ktoré ma nezmyselne desia.“ Žmurkla som, nech vie, že som (väčšinou) podpichovala, a naplnila som svoj hlas nadšením. „Poďme do toho!“

Tentoraz mu na perách zahral skutočný úsmev a prstom mi ťukol po brade. „Som na teba hrdý, vieš o tom?“ Veľká hrdinka zrazu zmäkla. Zahryzla som si do pery, keď slzy opäť zahrozili spustením, prikývla som a pred otvorením dvier som sa pomaly, zhlboka nadýchla. „Bude zvoniť,“ zamumlal mrzuto. „Potrebuješ svoj rozvrh.“

Nos mi zasiahla opojná vôňa atramentu a teplého papiera a moje vzrušenie vyletelo do nadoblačných výšin. Nevoľnosť tiež… ale prevažne vzrušenie. O sekundu neskôr sa k mixu pripojila vôňa mäty a ja som dychtivo vykročila v mokasínach.

Keď sa dvere kancelárie s rachotom zabuchli, študenti usadení v rade čalúnených stoličiek popri stene zdvihli hlavy. Väčšinu som hneď nato prestala zaujímať, ale niekoľkí zvedavo pohľadom preskakovali z otca na mňa. Tuším si na to budem musieť zvyknúť.

Nasledovala som ocka k laminátovému stolu, zatínajúc a uvoľňujúc päste po stranách. V mojom živote nebolo miesto pre strach. Mohla som to urobiť. Chcela som to urobiť. Za priehradkou učitelia a úradníci lietali od poštových schránok k obrovskej kopírke a pripomínali mi šťastné pracovité včely. Telefóny zvonili, ľudia sa smiali, rádio hralo jemný džez. Otec sa pozrel na hodinky a potom hánkami poklopal na laminát v očakávaní pomoci a ja som zavrela oči a nechala sa obklopiť divokou energiou.

Niečo o GBS (Guillainov-Barréov syndróm): zasiahne vás rýchlo a zbesilo. Jeden deň som jazdila na kobyle Oakley na Tomball Junior Rodeo a na ďalší som sa stala väzňom vo svojom vlastnom tele. Celé týždne som nedokázala prehovoriť či pohnúť sa. Nemohla som ani kričať. Zdravotné sestry a lekári prúdili dnu a von z mojej izby, kontrolovali životné funkcie a rozprávali sa o nich, akoby som tam ani nebola. Návštevníci zízali so zle skrývaným strachom a s rodičmi viedli nepodarené rozhovory o počasí a texaskom futbale. Len čo skončili, utekali domov objať svoje deti a poďakovať Bohu, že sa to nestalo im. Ja som nebola ničím iným než tichým pozorovateľom života, ktorý bežal okolo mňa a bezo mňa. Ale tie dni boli za mnou. Teraz môžem chodiť, dokážem rozprávať a bola som na ceste stať sa opäť plne funkčnou členkou spoločnosti.

Bol to ohromný pocit.

Otvorila som oči a vydýchla a oprela sa lakťami o pult vedľa otca. Kývla som na pozdrav niekoľkým učiteľom, ktorých som poznala z našich prázdninových osláv, a keď riaditeľka vyšla z kancelárie, aby odpovedala na otázky, zamávala som a pozdravila som sa.

„Peyton!“ Pani Gouvasová sa s hrejivým úsmevom oprela o zárubňu a ja som si kútikom oka všimla, že niekoľko študentov otočilo hlavy. „Som rada, že si sa k nám konečne pridala.“ „Som nadšená, že tu môžem byť,“ odpovedala som, čo ostatným študentom nepochybne znelo hlupácky, ja som však bola naozaj nadšená. No tak ma zažalujte. „Trvalo mi to dlhšie, než som dúfala, teraz som však pripravená naskočiť na vlak.“

Kútiky riaditeľkinho úsmevu trochu poklesli, čo mi pripomenulo, že nejaký čas nebudem môcť skákať vôbec nikam, a obe sme to vedeli. „No, som si istá, že svoje roky tu využiješ čo najlepšie, Peyton.“ Podišla od steny a ukázala na mňa. „Budem na teba dávať pozor.“

Veselo na mňa žmurkla a vrátila sa do svojej kancelárie, až potom sa mi podarilo poriadne sa pozrieť za seba. Ako sa dalo čakať, v podstate celý rad ponúkal veľké množstvo výrazov v tvárach hľadiacich na mňa. Žiadny z nich neočaril.

Je naozaj také divné, ak vás riaditeľka oslovuje krstným menom?

Blondína, podľa vzhľadu v mojom veku, sa ticho zasmiala.

Hm, to bolo čudné.

„Ach, Dan.“ Drobná žena s dlhými tmavými vlasmi v jasnočervenej blúzke položila na stôl preplnený zakladač. Odhrnula si vlasy z tváre a spýtala sa otca: „Ako sa máte v toto šialené ráno?“

„Lepšie, než si zaslúžim,“ odpovedal ako vždy. „Dúfal som však, že by ste pre mňa mohli urobiť láskavosť. Dnes je tu Peyton prvý deň a ja meškám na poradu. Myslíte, že by ste jej mohli pomôcť zorientovať sa tu?“

„Samozrejme, s radosťou,“ odvetila s upokojujúcim úsmevom, čo dokazovalo, že Veľký zlý tréner neklamal. Ak išlo o jeho dievčatko, bol ako plyšový medvedík. „Ty choď teraz na poradu. Peyton bude v dobrých rukách.“

Aj napriek tomuto uisteniu by sa dalo povedať, že váhal. Chcete zaujímavý faktoid o tom, čo sa stane, keď ochoriete? V očiach rodičov budete stále desaťročným dieťaťom. S povzdychom som objala ockovo robustné telo a pobozkala ho na oholené líce.

„Budem v poriadku,“ povedala som mu, nestarajúc sa o to, že ostatné decká sa na nás dívali. Bol to môj otec, boli sme si blízki, a ak s tým mali problém, mohli sa dať vypchať. „Po škole za tebou prídem do telocvične.“ Keď ďalej váhal, so smiechom som ho plesla po svalnatom ramene. „Tak choď už. Choď!“

So zamručaním sa konečne pohol a môj príliš široký úsmev mi na tvári vydržal až dovtedy, kým nezmizol za rohom. Pery sa mi roztvorili v nervóznom výdychu, a keď som sa otočila, žena za pultom na mňa položila ruku.

„Keď sme boli deti, moja mladšia sestra bola mesiac v nemocnici.“ Posunula som nohu, nevediac, čo na to povedať, a žena pokračovala. „V jej prípade išlo o zápal pľúc, ale chápem, aké je pre teba nepríjemné, že každý s tebou zaobchádza v rukavičkách, ako keby si bola bezmocná. Nie si. Viem to a tvoj otec to čoskoro bude vedieť tiež. Pokiaľ ide o mňa, si len ďalšia študentka. Súhlasíš?“

Náhle mi odľahlo, akoby mi z hrude spadol veľký balvan, a venovala som jej vďačný úsmev. Presne taká som chcela byť. Normálna. „Ďakujem.“

Stisla mi ruku, keď sa jej v očiach usadil pohľad divej vtáčej mamy. „Ale ak by si niekto myslel niečo iné a začal by si s tebou, len mi daj vedieť, dobre?“

Zasmiala som sa, posledný zvyšok úzkosti bol zahnaný na útek. Pani Kim na mňa žmurkla, otvorila zložku, z ktorej vybrala biely hárok, a povedala. „Beriem späť. Nie si obyčajná študentka. Si veľmi inteligentná študentka so šialenou náložou predmetov. Uvedomuješ si, že máš všetky predmety klasifikované a do školy nastupuješ uprostred ročníka?“

Narovnala som sa a odvetila som: „Ja to zvládnem.“ Prižmúrila oči, dlho sa na mňa pozerala a potom prikývla. „Vieš čo? Verím ti.“ Ticho sa usmiala a natiahla ruku. „Tu. Tvoja trieda je uvedená hore a prvé zvonenie je o desať minút.“

Stalo sa to v jedinom okamihu.

Dvere za mnou sa otvorili, jej pohľad skĺzol k novému návštevníkovi a bublina nádeje, v ktorej som si celé ráno hovela, praskla.

Zažili ste už jeden z tých okamihov, keď sa vám zdalo, že ste sa ocitli mimo svojho tela, sledovali udalosti a vedeli, ako dopadnú, boli ste však úplne neschopní zastaviť dej? Keď sa všetko odohráva spomalene a vy ste nútení v tichom zdesení sledovať koniec? Tak som sa cítila, rozvrh triedy z jej ruky prepadol cez moje slabé prsty a jemne pristál na podlahe.

Možno bolo príliš skoro.

Prvýkrát odvtedy, čo som rodičov presvedčila, aby ma sem pustili, ma zaliali skutočné pochybnosti. Pozerala som sa na rozvrh na podlahe, nemohla som si pomôcť, ale rozmýšľala som, či som príliš netlačila na pílu. Či som naozaj nemala ešte jeden semester zostať doma.

Mama by bola nadšená. Ak by som prišla domov, otec by zatancoval tanec radosti. Bola by som späť vo virtuálnej ochrannej bubline, v ktorej ma chceli mať.

A ja – ja by som dokázala, že som taká úbohá, ako som si myslela. Náhle sa v mojom zornom poli zjavila tmavá hlava, zacláňajúca mi výhľad na rozvrh, bezmocne ležiaci na hnedých dlaždiciach. Zaháňajúc spomienky na nemocničné lôžko a smutné líca zdravotných sestier som sa zamerala na nagélované pramienky podo mnou a na dvojicu rovnako tmavých očí, ktoré ich vystriedali. Očí, ktoré na mňa hľadeli s ostrou samoľúbosťou, akoby mohli prečítať všetky moje tajomstvá. A vidieť cez moju blúzku.

Poplach, pekný chlapec v blízkosti!

Pery sa mu roztiahli v pomalom širokom úškrne ako potvrdenie jeho šialenej schopnosti čítať myšlienky. Zdvihol môj rozvrh a spýtal sa:

„Šmykľavé prsty?“

Piatok 7. február, 21 týždňov pred katastrofou, prvý ročník

***

Justin

FAIRFIELDSKÁ AKADÉMIA, 7:05

***

Bola späť.

Začínal som si myslieť, že bola len mojou predstavou. Po tom, ako rozhojdala môj svet svojím zvučným ahoj, s jej hustými zlatistými vlasmi a očami, ktoré ma úplne omráčili, proste zmizla. Nenavštevovala žiadny z mojich predmetov, nikdy som ju nevidel čakať po škole a hoci to bolo hlúpe priznať, v skutočnosti som ju vyzeral. Najprv nedbalo, len zo zvedavosti, potom odhodlanejšie, keď sa už neukázala. Mohol som požiadať chalanov, ale tí by potom vedeli, že ma dostala. A tak som sa ako taký somár nedozvedel ani jej meno, nieto ešte telefónne číslo. Ale teraz bola tu. Bohyňa fandiaca v hľadisku, sledujúca, ako sa chcem dostať do tímu.

Pekné dievča fandilo bejzbalu. To mi hralo do kariet.

„Tvoja priateľka?“ Odtrhol som pohľad od tribúny a zbadal chalana, usmievajúceho sa nado mnou. Toho istého, čo vždy vtipkoval na mojich hodinách matematiky. „Ešte nie,“ odpovedal som, kladúc dôraz na ešte, nech vie, že po nej idem. Pokrútil som bokmi, natiahol druhú podkolennú šľachu a dodal som: „Zatiaľ len pripravujem terén.“

Pokiaľ sa ako príprava terénu počíta stalkovanie po chodbách.

S nádejou, že zistím jej meno, som pozrel hore a nedbalo sa opýtal: „Máš s ňou nejaké spoločné predmety?“

„Hehe, takú sladkú tváričku by som si pamätal.“ Venoval jej ďalší pohľad a potichu hvizdol. „A tiež ju baví bejzbal? Kámo, ako to s tými babami robíš? Kedykoľvek ťa vidím, je okolo teba omotaná nejaká nová. Si ako magnet na ženy.“

Zasmial som sa a potriasol nohami s rozohriatymi a pripravenými svalmi. Dievčatá boli jednou z mála vecí, ktoré mi išli ľahko. Baby a ešte bejzbal. „Čo ti na to mám povedať? Je to dar.“

Keď už nebolo čo naťahovať, vstal som, aby som si obzrel konkurenciu. Vylučovacie zápasy druhákov sa začínali o päť minút, ale diamant sa začal hráčmi plniť pred pol hodinou a jedným z nich bol chalan z matematickej triedy. Na tom aj tak nezáležalo. Tak či onak som dnes prišiel urobiť dojem.

Fairfieldská akadémia mala jeden z najlepších programov v štáte. Tri roky za sebou získala okresný majstrovský titul a rok predtým zvíťazila v zápase dvoch okresov. V tom roku tím dostal tréner Williams. Ten chlap sa vo veci fakt vyznal. Bol tvrdý, ale férový a ja som bol odhodlaný hrať pre neho. Dokonca som za ním na jeseň bol, aby som sa dozvedel, ako sa mám pripraviť na dnešný deň.

„Myslíš, že máš šancu dostať sa do tímu?“ Bol som zvedavý, na akej pozícii hrá. Nech už je dobrý alebo nie, ak je chytač, budem ho musieť prekonať. Neexistuje, aby ten post dostal on. Ani za svet to pre neho nemohlo znamenať viac než pre mňa.

„Dúfam.“ Poskočil a narovnal si bejzbalovú čiapku. „Podľa toho, čo som počul, pošle tréner najlepších hráčov koncom roka do Varsity.“ Prikývol som. Tiež som o tom počul, on si ma obzrel a pred tým, než ku mne natiahol ruku, si ma premeral. „Carlos Ramirez, spojka.“ S úškrnom som mu potriasol rukou. „Justin Carter, chytač.“

„V poriadku, páni!“ Na hlas trénera Williamsa sme sa obaja otočili a hnali sa k nadhadzovačovmu pahorku. „Takto to bude prebiehať. Máme stanice na sledovanie vášho pohybu v poli, vašej pozemnej práce s loptou a takisto zásahov. Ukážte mi dnes všetko, čo vo vás je. Výsledky budú zverejnené v pondelok a dovoľte mi to povedať teraz, nech máme jasno – ak vám to nevyjde v tomto kole, znamená to iba, že skrátka ešte nie ste pripravení. Testy robíme každý rok a verím, že zvážite váš návrat na budúci rok v januári.“

Pohľad mu skĺzol na skupinu vyše tridsiatich chlapcov, usilujúcich sa o jeden z pätnástich postov. Nemohol som hovoriť za ostatných, ja som však v hlave mal len jediné: jedno z týchto miest je moje.

Tréner vytrčil peru a spýtal sa: „Ste pripravení?“ „Áno, pane!“ Môj hlas znel v zbore silno a hlasno, a hoci som bol len jeden z mnohých, otočil hlavu a pozrel sa mi rovno do očí. Len raz prikývol a povedal: „Dajme sa do práce.“

***

„Vyzerá to tam celkom dobre.

Zaštupľoval som fľašu s vodou na bočnej čiare. Bežala prvá minúta z päťminútovej prestávky a pozrel som sa na tribúnu. Pekné dievča sa na mňa usmievalo. Väčšinu z poslednej hodiny strávilo čítaním knižky alebo tým, že nastavovalo tvár slnku ako ľudská slnečnica. Občas povzbudila hráčov, ktorí netrafili pálkou či urobili chybu, ale len raz som ju prichytil, že se na mňa pozerá.

„Takže ty si ma sledovala,“ hneď som zareagoval a usmial som sa ešte viac, keď sčervenela. „Hej, nebuď v rozpakoch. Je to celkom prirodzené, že si tu sledovala najväčšieho fešáka.“

Z pier sa jej vydral zadychčaný smiech. „Uau.“ Knihu mala položenú na stehnách a usmiala sa úprimným, sladkým úsmevom bez najmenšej štipky flirtovania. „Čo sa to deje s hráčmi bejzbalu a ich egami vo veľkosti Texasu?“ Pokrútila hlavou a dodala: „Otec ma varoval pred takými ako ty.“

„Krásavica, tvoj otec nikdy nestretol človeka, ako som ja, ja som totiž originál.“

Úprimne, nemal som potuchy, kde sa to vo mne nabralo. Polovicu času som znel ako totálny hlupák, ale dievčatá mi to žrali.

Dievčina pokrčila nosom. „Zvykne táto veta zaberať?“ Nahlas som sa zasmial. „V deväťdesiatdeväť percent prípadov áno.“ Asi to bola strata času, buď mala priateľa, alebo nemala záujem nechať sa rýchlo zbaliť, o čo mi presne išlo, ale aj tak mi čosi bránilo v odchode. „Máš nejaké meno, pekné dievča?“

Sladký úsmev sa vrátil, keď odvetila: „Pane, vy pálite jednu chybnú vetu za druhou, však?“

Je jasné, že z tohto nič nebude. „Fajn, tak sa asi poberiem.“

Zažmúril som na ňu, fľaškou na vodu som si poklepal na stehno a cítil som jej úsmev až dole v palcoch. Spomenul som si na to, ako otáčala tvár za slnkom, zdvihol som prst a vyhlásil: „Sunshine. Voláš sa Sunshine.“

„Aha, takže som hipisáčka,“ povedala s našpúlenými perami. Boli svetloružové, prirodzené a podľa všetkého nenarúžované. Nemala žiadny mejkap, a keď som sa nad tým zamyslel, uvedomil som si, že ani v ten prvý deň žiadny nemala. Sunshine sa ticho zasmiala a naklonila hlavu, aby si ma poobzerala. Po chvíli povedala: „Som Peyton.“

„No vidíš, bolo to také ťažké?“ Doberal som si ju a ona prevrátila oči. „A pretože viem, že umieraš od túžby spýtať sa na moje meno, tak ti ho skrátka poviem. Som Justin.“

„A ja som si myslela, že sa voláš Problém.“

Rovno do čierneho. Ak by tú vetu vyslovila hociktorá iná, išlo by o flirtovanie. Toto dievča však neflirtovalo. Myslelo to vážne. „Moje city sú naozaj ranené, Peyton. Už si ma stihla odsúdiť, hoci jediné, čo som ti urobil, bolo pár komplimentov a to, že som ti zo zeme zdvihol rozvrh.“

Rozvrh. Na ten som sa vtedy mal pozrieť lepšie.

Na kratučkú sekundu jej cez tvár prešiel tieň a ja som rozmýšľal, čo to znamená. No v momente bol preč a ona bola späť, aby mi to spočítala. „Presne. A prečo si ty v ten deň bol v kancelárii, ha? Predvolaný k riaditeľke v prvý deň nového semestra.“

V nesúhlase cez pery precedila „tssss“ a ukázala na mňa. „Problém.“

„V skutočnosti som si bol zmeniť niektoré predmety.“ Ani neviem, prečo mi tak záležalo na tom, čo si myslí. Bolo zábavné rozprávať sa s Peyton a rozhodne sa na ňu dobre pozeralo, určite však nebola môj bežný typ.

No aj tak…

„Dnes sa dostanem do tímu,“ povedal som jej, „a potrebujem mávať voľno hodinu pred obedom. Vtedy má tréner úradné hodiny na atletickom oddelení a počul som, že tam s hráčmi rozoberá stratégiu.“

Prekvapene zdvihla obočie.

„Si zapálený. To sa mu bude páčiť.“

Fajn. „A mala by si vedieť…“

Ostrý hvizd z nadhadzovačovho pahorka mi uťal reč. Otočil som sa, uvidel trénera, ako nás volá, a rýchlo som sa ešte raz napil vody.

„Musím ísť,“ povedal som, zaštupľoval fľašu a hodil ju na zem. „Uvidíme sa?“

Zovrela pery, akoby chcela povedať nie, ale prikývla. Potom sa naklonila na tribúne. „Vieš, on sa nepozerá len na to, čo robíš. Sleduje aj, ako to robíš. A pamätaj si, že netreba sa báť obetovať sa pre tím.“

Podivnejšie dievča som doteraz nestretol. Ak toto bola jej predstava flirtovania, potom musela mať veľa starších bratov. Ale iste to boli fajn typy, povedal som teda: „Vďaka. Budem si to pamätať.“ Ťukol som si o okraj čapice, otočil sa na päte a vybehol na ihrisko ukázať mužovi, ktorého som obdivoval, čo vo mne je.

Dostať sa do tímu bolo pre mňa všetkým. Znamenalo to nájsť si svoje miesto v tejto škole, ukázať sa pred jedným z najlepších chytačov vysokoškolského bejzbalu, a možno by to pritiahlo aj otcovu pozornosť. Bejzbal bol jednou z mála vecí, ktorú miloval viac než peniaze, možno by teda prišiel na pár zápasov. A teraz napriek tomu, že zjavne nebola môj bežný typ, mi o dôvod viac na to, aby som dnes bol dobrý, dodala Sunshine.

Chcel som, aby ma videla vynikať.

Pondelok 12. máj, 3 týždne pred maturitou, posledný ročník

***

Justin

NÁUKA O RODINE A SPOTREBITEĽOVI, 13:50

***

„Ospravedlňujem sa za prerušenie,“ hovorí trénerka Stasi, keď vchádza naspäť do triedy a zatvára za sebou dvere. „Verím, že kým som bola preč, pozreli ste sa do obálky a našli svoju jedinú životnú lásku.“

Hovorí o tom, akoby to bol vtip, aj keď v skutočnosti je to jedna prekliata katastrofa.

„Tí, ktorí rovno nepreskočili na posledný riadok, si možno všimli, že prvé rande dvojíc je zajtra večer. Účet platí škola, ale viem, že je to aj tak veľmi narýchlo. Miestna reštaurácia súhlasila, že kvôli nám otvorí skôr, a toto je jediný večer v tomto mesiaci, keď to pre nás môžu urobiť.“

Na tabuľu napíše meno Carmela. Je to názov miestnej reštaurácie špecializovanej na texasko-mexickú kuchyňu. „Uvedomujem si, že mnohí z vás majú cvičenia a zamestnania, takže ak sa z nejakého dôvodu nebudete môcť zúčastniť, stačí si naplánovať čas, keď ma so svojím partnerom navštívite a nájdeme inú možnosť, ako splniť prvú úlohu. Koniec koncov manželstvo je v prvom rade o kompromise.“ Opäť sa usmieva a potom na nás ukáže fixkou. „Zapíšte si to!“

Trénerka ďalej rozpráva o iných úlohách a poučeniach a o tom, ako všetko poslúži na pomoc pri napísaní záverečného projektu, ktorý nás čaká, ale mne to všetko ide jedným uchom dnu a druhým von. Nepočujem, čo je za ozvenou Peytoninho zúrivého smiechu, nevidím, čo sa odohráva pod divokým vírom jej vlasov. To, ako si nohou poklopkáva o podlahu – ťap, ťap, ťap. Tie staré známe tiky mi do hrude vyrezali zívajúcu dieru a ja sa zhlboka nadychujem, aby som nevyviedol niečo neuveriteľne hlúpe. Napríklad aby som nezvolal Sunshine.

Dočerta. Chýba mi.

„Takže, povedal tvoj starý niečo k hre?“ pýta sa Carlos, a keď sa obzriem, s úsmevom plným úľavy odkladá telefón. Situácia v Gabilande sa zjavne zlepšila.

V snahe nedať najavo, ako ma Peyton zasiahla, som sa snažil pôsobiť nedbalo. „Myslíš niečo pomimo zoznamu tréningových návrhov, ktorý mi prestrčil popod dvere, alebo pripomienky, že skauti hľadajúci talenty sú stále v strehu?“ Na tvári môjho priateľa sa objavil úškrn a ja som pokrčil plecami. „Nie, ale to ma neprekvapuje.“

V sobotu večer naše mužstvo vyhralo šampionát dvoch okresov. Keďže spoločnosť môjho otca je najväčším podporovateľom tímu, mysleli by ste si, že tam bol. Mýlili by ste sa.

„Možno sa ukáže pri obehu ihriska.“

„No, s tým by som fakt nepočítal.“ Niekto z rodiny ma naposledy videl hrať v prvom ročníku, aj to len preto, že v meste bol otcov šéf. Predstieraj záujem o schopnosti svojho syna, zatiaľ čo sa vykecávaš s pohlavármi. To je pravidlo číslo jeden z rodičovskej príručky Mitcha Cartera. „Okrem toho, Abuelita fandí za dvoch.“

Jeho prihlúply úsmev je späť, keď povie: „Skôr nadáva na rozhodcu, tak to myslíš.“

Carlos je jedným z mála tých, čo vedia, akého mám fotra, a jeho na hlavu padnutá rodina ma do značnej miery adoptovala. Oni chodia skandovať moje meno na zápasy, sledujú, ako postupujem, a neúprosne mi pijú krv na tému dievčatá. A to neúprosne myslím vážne.

„Už plánuje maturitný večierok,“ vraví a predstiera, že si zapisuje každú vetu, ktorú trénerka hádže na tabuľu. „Bude tam celá rodina.“ Na moment sa odmlčí, nepohodlne sa posunie na stoličke a dodá: „Hm, povedala aj, že si môžeš priviesť dievča, ale len ak to nebude nejaká ľahká hus.“

Prstami vo vzduchu naznačí úvodzovky, obráti oči v stĺp, niečo ako „hej, je to moja babička a je bláznivá“, ale ja som sa náhle vzpriamil na stoličke a osvietilo ma. Tá žena je génius.

Zaprel som sa nohami do podlahy a vzal som obálku. Palcom som prešiel dlhý zoznam rande v skupinách, všimnúc si, čo všetko na čas s partnerom treba (je toho veľa), a môj krvný obeh zaplavil príval endorfínov. Moje srdce búšilo rovnako, ako keď som naposledy poistil víťazstvo nad Jeffersonskou strednou, a keď sa mi z pier vydral výdych úľavy, Carlos povedal: „Ach, och.“

„Čo sa deje?“ Spýtal som sa roztržito.

„Máš v očiach ten psychopohľad.“ Dvíham zrak a on mi pred tvárou máva prstom dopredu, dozadu. „Taký istý, ako keď sme minulý týždeň navádzali Crestmonskú strednú. Niečo plánuješ.“

Adrenalín mi rozkmital koleno. „Možno plánujem.“

Moja ruka vyťukáva na stehne rytmus, keď si uvedomujem, že presne na toto som čakal. Odpoveď na svrbenie pod mojou kožou. Na môj extrémny nepokoj. Nie je to nový pocit – ak mám byť úprimný, v miernom vare som bol po celé roky. Keď som bol s Aly, len to všetko začalo vrieť. Bol som necitlivý odvtedy, čo som stratil Peyton, a toto… tento šialený projekt je moja šanca dať veci konečne do poriadku.

„Povedz Abuelite, že prídem,“ a obrátil som pohľad späť na Peytonin zátylok. „A že privediem dievča, ku ktorému ani ona nebude môcť mať pripomienky.“ Kútikom oka vidím, ako na mňa zmätene hľadí. „Privediem svoju ženu.“

Carlos otvára ústa v zmesi šoku a pochybností a ja mu to nezazlievam. Tiež som videl Peytoninu reakciu. Ale mám na vec tri týždne a plán v hlave sa mi už začína rysovať.

Peyton si môže myslieť, že ma nenávidí, ale to len preto, lebo nepozná celú pravdu. Už čoskoro sa to zmení, ale nebudem to zbytočne hnať dopredu. Musím začať v malom. Bez tlačenia na pílu. Tieto rande a spoločné chvíle využijem na to, aby som ju presvedčil, ako veľmi som sa zmenil odvtedy, čo som mal pätnásť a všetko som pohnojil.

Ale urobím to.

„Zapamätaj si, čo ti poviem, Carlos,“ povedal som, prvýkrát po dlhom čase cítiac nadšenie z dievčaťa. Lenže to nie je len také hocijaké dievča, je to moje dievča. Len o tom ešte nevie.

„Stanem sa najlepším manželom v celej tejto poondiatej triede.“

Pozerá sa na mňa pohľadom plným neistoty, ale mnou to neotrasie. Nedovolím to. Viem, že si to nezaslúžim. Dočerta, nikdy som si nezaslúžil ju. Ale nedovolím, aby ma niečo zastavilo. Nie teraz. Vďaka trénerke Stasi pripomeniem Peyton všetky dôvody, prečo sa do mňa zbláznila. A potom ju nechám spraviť to opäť.

Utorok 13. máj 3 týždne pred maturitou, posledný ročník

***

Peyton

CARMELINA REŠTAURÁCIA, 16:35

***

Viete, čo by bola bomba? Tlačidlo „zmazať“ na klávesnici života. Magický pomocník pri vymazávaní spomienok a nežiaducich pocitov. Brnení v tele a pretrvávajúcej nádeje. Malých vecí, o ktorých by ste si nikdy nemysleli, že vám budú chýbať, ako len tak sa porozprávať s chlapcom, ktorého ste kedysi ľúbili, alebo sa s ním nerozprávať, pretože to nepotrebujete. Už viete všetko, čo o tom treba vedieť. Rozchody sú nanič bez ohľadu na to, ako sa cez ne dostanete, ale ich najhoršou časťou, ešte horšou, než vidieť chlapca, ktorému kedysi patrilo vaše srdce, šťastného s niekým iným, je prechod od toho, že sa s ním rozprávate každý deň, chodíte s ním von a zdieľate s ním všetky aspekty vášho života, k ničomu.

Zip, zilch, nada, vďaka za hru.

„Pamätáš sa na večer, keď ťa skupina Mariachi vytiahla na pódium?“ Justinovi po tvári prebehne ten veselý pokrivený úškrn, ktorý ma stále prenasleduje v snoch, keď skĺzne na čalúnenú lavicu. „Riadne si potriasla maracou.“

Sadala som si, přižmurujúc oči, keď sa mi do spomienok spomínaný večer nalial rovnako ako tucet ďalších. Pamätám si to. A hostiteľka sa nás rovnako samozrejme rozhodne usadiť do tej istej kóje, v ktorej sme sedeli na oslave nášho trojmesačného výročia. Som na mieste, kde očakávam, že mi to vesmír teraz ukáže.

„Prestaň.“ Dvíham ruky a krútim hlavou, skrátka to celé potrebujem zastaviť. Zhlboka som sa nadýchla, otvorila som oči a uchýlila sa k proseniu. „Prosím, nech už sa pokúšaš urobiť čokoľvek, mohol by si… sa o to nepokúšať? Toto mi dáva zabrať aj bez tvojich vychádzok do krajiny spomienok, jasné?“

Pomyslela som si, že v minulom živote som niekomu musela fakt ublížiť, ak si teraz zaslúžim takéto zvrátené mučenie. Dnešný plán hry? Užívanie si „radosti novomanželského stolovania“.

Po tom, keď sa z vášho nastávajúceho stane váš bývalý? V tom je pramálo radostí.

Ďalej žmurkám, čakám, kedy sa prebudím na zvonenie s Bobom Marleym a bude ešte len piatok. Budem navštevovať hodiny NORAS, úplne ignorovať Lauren a trénerka sa tentoraz bude držať normálneho učebného plánu.

Zatiaľ všetky tieto nádeje padli rovnako ako tajná vyzvedačská misia Gabi Avilovej.

Gabinu modro-čiernu hrivu oživujú jasnočervené chumáče, svojím zmyslom pre módu konkuruje Lady Gaga – v podniku má na očiach hrubé tmavé slnečné okuliare, ale aj tak akosi očakáva, že toto ju ukryje pred Carlosom s Lauren. Je skoro taká šialená ako ja, ak súhlasila s tým, že sem dnes večer príde.

„Pozri,“ hovorím s pohľadom stále upretým na najnovší výbuch „Gablos“, drámy na pokračovanie. „Mohli by sme sa, prosím, skrátka len držať zoznamu otázok od trénerky? Sme tu kvôli nim, nie kvôli akejkoľvek hre, ktorú so mnou skúšaš hrať.“

„Hej, určite.“

Hm. Toto prebehlo príliš ľahko. Opäť sa pozriem cez stôl a vidím, ako sa Justinov úsmev vytráca. Predstieram, že tento pohľad mi so žalúdkom nič nerobí.

„Peyton.“ Natiahne ruku, akoby ju chcel položiť na moju, ale potom, ako zdvihnem obočie, ju späť zloží do lona. „Nechcem, aby ti tu čokoľvek bolo nepríjemné.“

Potiahnem nosom, iste, veľmi atraktívny zvuk. Ale čo, neprišla som sem na neho urobiť dojem.

Presne toto si aj tak stále v duchu hovorím.

„Poďme na to.“

Vytrhnem stránku s opisom dnešnej úlohy, pozerám si zoznam otázok, odhodlaná absolvovať túto hroznú putovnú šou. Ak budem mať šťastie, podarí sa nám to dokončiť ešte predtým, než sa objaví servírka.

Na niektoré poznám odpoveď už teraz, napríklad na to, čo si myslím o manželstve. S tým, ako ma Justin v jednom kuse podvádzal, s jeho nekonečným prúdom žien a bezcitnými kúskami, ktorým ho celé roky vystavovali otec s macochou, si myslím, že s istotou môžem na túto jednu odpovedať „nie“.

„Čo považujete za súčasti spokojného manželstva?“ pýtam sa namiesto toho a skladám papier na stôl, nech si nevšimne, ako strašne sa mi trasú ruky.

Vyhla som sa nehanebne zrejmej otázke, ale aj táto bola celkom zbytočná. Vzhľadom na našu predošlú anamnézu bolo takmer isté, že povie, že nič také ako spokojné manželstvo neexistuje. A preto ma prekvapilo, keď odpovedal:

„Úprimnosť. Závä…“

„Naozaj?“ prerušila som ho so smiechom. „Akurát ty začneš s úprimnosťou? Ty?“

Justin sa nahne dopredu a papierový obrus zašuští, keď si oň oprie lakte. Pozerá sa na mňa tak, akoby cezo mňa mohol vidieť priamo do mojej duše. Gabi možno mala dobrý nápad, keď sa schovala za jedálny lístok.

„Hej,“ odpovie. „Ja. Sleduj, Peyton, viem, že tomu neuveríš, ale ľudia sa za tri roky môžu veľmi zmeniť. Nie som ten úplný kretén, za akého ma považuješ.“

Pridusene sa zasmejem a dlho mi z neho neschádza pohľad, až kým mu v hrdle neposkočí hrča a neodvrátim zrak. „Prinajmenšom teraz už ním nie som.“

Do žalúdka ma zasiahne bodnutie viny. Keď sa nad tým zamyslíte, je to hlúposť. Bol to on, kto podvádzal mňa! Našťastie, predtým než môžem urobiť niečo hlúpe, napríklad ospravedlniť sa za moje odôvodnené pochybnosti, otočí sa a pokračuje.

„Úprimnosť,“ zopakuje a tentoraz to slovo zdôrazňuje. Zdvihne ruku a na dlhých prstoch počíta súčasti manželstva. „Záväzok. Hovoriť svojej žene to, že je najkrajším dievčaťom v miestnosti.“ Tu sa odmlčí, tri prsty má stále vystreté a ja pod stolom zatínam päste. S úškrnom dodáva: „Pripomínať, aký šťastný ubožiak si, za to, že si kedysi zo všetkých vybrala práve teba.“

Podľa počtu vystretých prstov je toto štvrtá vec a môj tep sa s každým ďalším počítaním zrýchľuje.

„Nikdy sa na spánok neuložiť nahnevaný.“ Päť. „Zbaviť sa všetkého, čo by mohlo manželstvo pokaziť.“ Šesť. „A bozkávať ju pri každej možnej príležitosti, aká sa naskytne.“ Sedem.

Nakloní sa späť, s rukami stále vo vzduchu, a ja stále zízam na jeho prsty. Snažím sa nahovárať si – hlúpe srdce, teraz nerozpráva o TEBE! –, ale čím dlhšie prsty zostávajú vo vzduchu, tým viac sa tá chvíľa naťahuje a tým viac sa okolo nás sunie vzduch. Chladné šteklenie uvedomenia sa mi preženie hore chrbtom, a keď sa roztrasiem, naskočia mi zimomriavky.

Justin zabodne oči do mojich pliec. Kútikmi úst mu šklbne, a keď spustí ruky, pokrčí plecami. „Tak či tak, je to len môj názor. Aký je tvoj?“

Môj názor? Už nie som zmätená.

Pred večerou – úplne zmätená.

Teraz – načisto a úplne bez zmätku v hlave.

„Hm.“ Hlavu mám úplne bez myšlienok, ale nádychom si prečistím hrdlo v snahe vytiahnuť niečo zo vzduchu. Ďalšia zvláštnosť na zoznam či vlastnosť, ktorú doteraz nepredviedol.

To kedy sa z hráča Fairfieldskej akadémie stal švihnutý expert na manželstvo?

„Toto sú dobré veci,“ hovorím, zatiaľ čo rozmýšľam o mojich rodičoch, ktorí majú, na to môžete vziať jed, to najneuveriteľnejšie manželstvo vôbec. Navzájom sa počúvajú, podporujú a nájdu si čas na každodenné záchvaty jašenia. Pri spomienke na niektoré ich obzvlášť vypečené kúsky dodám: „Smiech.“ Justin sa na mňa pozrie. „Myslím, si že je dôležité smiať sa s tým, koho miluješ.“

Prikývne a na perách mu hrá malý úsmev. „To sa mi páči. Mali by sme si to zapísať.“

Ach, správne.

Nie sme tu na to, aby sme sa len tak pre zábavu hrabali v našej bolestnej minulosti. Tieto odpovede máme napísať, patria do nášho spoločného záverečného projektu. Vďačná za zámienku na prerušenie očného kontaktu som vzala svoju nadrozmernú peňaženku a hľadala na písanie niečo iné ako úzky okraj hárka s otázkami či obrus z mäsiarskeho papiera. Zvyčajne som pripravená oveľa lepšie.

A oveľa zmätenejšia.

„Nech sa páči.“

Vidím, že Justin vytiahol vreckový zápisník. Taký istý vždy používa na čmáranie svojich tajných myšlienok. No, tajných… Raz som mala tú česť čítať ich.

Chichoce sa, vyzýva ma a zároveň mi vraví, aby som si ho vzala, nahnem sa teda cez stôl, vezmem ho a pohľady sa nám v tom momente stretnú.

„Ahojte, decká, vitajte v reštaurácii u Carmely.“

Odskočím a uvoľním si ruku.

„Som Francine a budem vás dnes večer obsluhovať.“

Zatiaľ čo moje búšiace srdce sa vracia z hrdla späť do hrude, servírka vyťahuje ceruzku. Napíše svoje meno hore nohami a opačným smerom do stredu obrusu a nakreslí k tomu slniečko.

„Ospravedlňujem sa, že ste tak dlho museli čakať. Usadili vás všetkých naraz.“

Usmejem sa so zatvorenými ústami, keď nám zo svojho pojazdného pultu zloží na stôl prekypujúcu misu s lupienkami a žiarivočervenú salsu. Toto dievča má dokonalé načasovanie.

Francine si z čela odfúkne prameň vlasov a siahne do zástery vyzdobenej krikľavým anime motívom.

„Školou schválené menu je uvedené na položke,“ hovorí a nadvihne ju. „Ak by ste si chceli platiť sami, dnešnou špecialitou sú kuracie fajitas pre dve osoby. Čo si dáte na pitie?“

Chystám sa odpovedať, ale Justin ma predbehne. „Dám si kolu a ona bude piť Sprite a k nemu pohár vody s citrónom.“

Pozrie sa na mňa, zjavne hrdý na to, ako si pamätá jednu z mojich dávnych malých zvláštností, a zdvihne obočie, akoby chcel povedať: „Pamätám si o tebe všetko.“

S ťažkým pregĺganím sa prinútim pozerať sa inam a namiesto toho sledujem čašníčku, ako sa škerí, ukáže čierno nalakovaným nechtom na svoj roztomilý obrázok a potom sa otočí späť do kuchyne, zdanlivo bez akejkoľvek vážnejšej starosti, než akou je banda stredoškolských deciek, z ktorých prepitné nekvapne. Zahľadím sa na misku salsy a rozmýšľam, kedy naposledy som sa cítila voľná. Vezmem si z misy lupienok a poriadne ho namočím do červenej omáčky. „Mali by sme sa vrátiť k úlohe.“ Ťažko povedať, či Justina sklamalo, že som neskočila na jeho nápojovú návnadu. Proste sa natiahne a list pred čítaním posunie cez stôl. „Silné manželstvo závisí od schopnosti vzájomného zdieľania na najhlbších úrovniach. Myslite na tri pozitívne vlastnosti, ktoré vášho partnera vystihujú, a uveďte ich vo vyhlásení: „Cením si…“

Zdvihne zrak. „Nepripomína ti to, ako sme sa hrali na tri otázky?“

Vytrhnem mu papier z ruky.

„Začnem,“ hovorím, rozhodnutá zamerať sa na to, čo je tu a teraz, a postaviť sa k tejto úlohe vážne. Aj keby ma to malo zabiť, dočerta.

Moje prsty zaváhali len chvíľu pred otvorením špirálou zviazaného zápisníka. Chce to silu ako Hulk, ak chcem zaplašiť nutkanie prečítať si, čo Justin napísal na stránky vnútri, ale zvládnem to a otvorím zápisník na čistej stránke zhruba v strede bloku. „Justin, oceňujem to, akým vodcom si vo vašom tíme,“ hovorím a pozerám sa na stránku, nie na chalana predo mnou. Sú to už tri roky, odkedy sme boli spolu, ale pred niektorými vecami ujsť nedokážem. To, ako otec stále vychvaľuje svojho najobľúbenejšieho chytača, a sledovanie zápasov z tribúny sú dve z nich. „Ostatní chalani ťa počúvajú, majú rešpekt pred tým, ako tvrdo hráš, a ocko tvoju športovú etiku dáva za príklad.“

Lavica zapraští, keď presunie svoju váhu. „To nie je nič výnimočné.“

„Ale je.“ Pozrela som sa mu priamo do očí. Napriek všetkej jeho oslnivosti a vystatovačnosti Justin nikdy nedokázal prijať úprimný kompliment. A hoci je to môj bývalý a zaslúži si piecť sa v jamách pekelných či prinajmenšom v poriadne rozkúrenej saune, nechýbajú mu dobré stránky.

Keď sa jeho oči naplnili čímsi, čo vyzeralo ako opatrný optimizmus, rýchlo som opäť sklopila zrak a pokračovala som: „Oceňujem tvoj zmysel pre humor. Dokonca aj v najstresujúcejších situáciách dokážeš ľudí prinútiť usmievať sa.“

„Klaunom je Carlos,“ zamrmle, bubnujúc hánkami po stole. Keby som sa tak dychtivo nesústredila na dokončenie tejto úlohy, určite by som teraz videla, ako sa potí.

„Carlos prinúti ľudí smiať sa tak, že sa predvádza a vystrája krkolomné kúsky,“ povedala som z neznámych dôvodov, aby mi uveril, že to myslím vážne. Je jasné, že prahnem po jeho potrestaní. „Ty si vystrelíš sám zo seba, urobíš niečo nečakané alebo dokonca zaflirtuješ, takže sa ľudia cítia dobre. Tak ich vieš zmiasť.“

Keď Justin opäť neprotestuje, zapíšem tretiu a poslednú vec. „Oceňujem, ako vieš počúvať. Ak si niekto získa tvoju pozornosť, získa si ju celú.“ Ťažko pregĺgam, keď sa moje oči zabodávajú do tenkého papiera. „V tých jedinečných okamihoch je pre teba jedinou vecou na svete, na ktorej záleží.“

V mysli sa mi s blikaním striedajú momentky. My, ako sa rozprávame v jeho izbe, na ranči… v psinci.

„Počúvaš ich bez toho, aby si sa im potreboval vnucovať s nejakými radami,“ poviem mu, „ale ak o radu požiadajú, vieš im ju dať. Pozeráš sa im do očí a všetko si pamätáš.“

Dokonca aj keď ti to pripadá otravné.

Dokončím písanie, a keď už nemám, čo by som ešte urobila, zdvihnem hlavu. Zavŕtava sa do mňa pohľadom skoro prosebne, s výrazom, ktorý kolíše medzi absenciou viery a nádejou. Nádej ma mätie a pre jeho dobro sa modlím, aby sa mu viera v neho samého vrátila, len čo sa dostane od rodičov.

Tak či onak sa musím nútiť, aby som sa od neho neodvracala, aby odo mňa neodtrhol zrak.

Nakoniec sa potichu opýtal: „Naozaj si to myslíš?“

Zovrela som pod stolom päste a prikývla som.

Pravda mučivá ako to, že som tu s ním, a odhaľujúca ako táto otázka, totiž bola taká, že som to naozaj myslela vážne. A som rada, že som odpovedala. S celým mojím zlomeným srdcom a rozpakmi je ľahké zabúdať na to, že Justin nemá nikoho, kto by mu tieto veci povedal. Možno chalani z bezjbalového tímu a jeho brat Chase. Jeho gazdiná a môj otec… a to je všetko.

Justin Carter vôbec nie je beznádejne otrasná ľudská bytosť.

Zaslúži si vedieť to.

Hľadíme jeden na druhého počas doby medzi dvoma údermi srdca, keď sa nad chaos v podniku zdvihne Laurenin hlas, akoby na diaľku zacítila slabnutie môjho odhodlania. „Hráči bejzbalu bozkávajú najlepšie.“ Takmer som vyvrátila oči. Po prvé, som si takmer istá, že práve zazrela Gabi a toto povedala len preto, aby ju naštvala, a po druhé, neexistujú slová, ktoré by vyjadrili, ako hlúpo toto kategorické tvrdenie znie. Ale som vďačná za toto neveľmi decentné pripomenutie. Plecami som sa oprela o čalúnenie lavice a vzala som si ďalší lupienok.

„Aká škoda, že ťa Stasi nedala do dvojice s tvojou priateľkou,“ snažila sa o bezstarostný tón. A úboho som zlyhala, lebo hlas sa mi chveje, ale aj tak sa smejem, hoci tlak, ktorý cítim za očami, sa zvyšuje. Ale tvrdohlavo sa snažím ďalej. „Som si istá, že jej zoznam by bol oveľa zábavnejší.“

„Mne sa páči tvoj zoznam.“ Zaznie Justinov drsný hlas a opäť sa natiahne, tentoraz smelo, a bez váhania ma chytí za ruku. Som príliš šokovaná na to, aby som ju odtiahla.

„A Lauren nie je moja priateľka.“ Opäť hľadí na mňa, keď to vraví, ani nežmurkne a po krátkej prestávke na to, aby som to vstrebala, dodáva: „Nikdy nebola mojou priateľkou a za celý rok k ničomu nedošlo.“

Jeho stisk je pevný a teplý a mňa zachváti panika. Nie som si istá, čo sa tu Justin snaží dokázať alebo v čo tu teraz dúfa, ale zahráva sa s mojou hlavou. Prelet po časovej osi spomienok. Stále sa na mňa pozerá tak, akoby mi mohol vidieť naozaj až do špiku kostí. Akoby zabudol na všetku bolesť, zúfalstvo a zmätok.

Alebo, ešte horšie – akoby nikdy do mňa nebol naozaj zamilovaný.

„Vy dvaja to nazývajte, ako chcete,“ povedala som, vyslobodzujúc si ruku zo zovretia. Justin ho zosilňuje a ja prižmúrim oči.

„Je mi ľúto, že to nevyšlo.“

Úprimne? Priateľka, príležitostný úlovok, nech už sa to nazve, ako chce, vždy to bolí. Vlastne bolo horšie myslieť si, že sa ma zbavil pre obyčajný flirt.

Justin vrčí. „Nechcel som to urobiť teraz.“ Voľnou rukou si prehrabne vlasy a ruku mi stisne úplne natesno. „Mal som v pláne počkať aspoň niekoľko dní, ale nejde to. Sunshine, musíš vedieť, že v ten deň sa toho stalo viac. Nejdem sa ospravedlňovať, viem, že som to pohnojil, ale nevieš celú pravdu.“

„Po prvé,“ hovorím a konečne si vytrhnem ruku z jeho zovretia. „Nevolaj ma Sunshine. Po druhé, nech už to znie akokoľvek šialene, som len rada, že nepoznám ohavné podrobnosti. Je to priam fantastické. Ver mi, že som si tak či tak predstavovala všetko možné.“

„Nie, tak som to nemyslel…“

„Na podrobnostiach ani nezáleží,“ pokračujem a počujem svoj hlas, balansujúci na hranici hystérie. Oblizujem si pery, obzerám sa po miestnosti a stlmujem hlas na diskrétnejšiu úroveň. „Minulosť je minulosť. Som s niekým iným a ty robíš… nech je to čokoľvek, robíš to.“

„Ale ja nerobím čokoľvek…“ Náhle sa zastaví. „Počkaj. Ty máš priateľa?“

Hľadí vyslovene ohromene, je to taká čerešnička na torte „zážitku“ z dnešného večera. Šokujúce, nejakému inému chalanovi sa zdám príťažlivá. Ak by moje sebavedomie už aj tak nefungovalo len na výparoch z nádrže, dnešný večer by ho zrazil na úroveň nula.

Potom Justin kývne hlavou, pery mu roztiahne úškrn a ja viem, že mu to došlo. „Takže Cade sa konečne vzmužil, však?“

Piatok 13. máj, 20 týždňov pred katastrofou

***

Peyton

HLAVNÉ SCHODISKO FAIRFIELDSKEJ AKADÉMIE, 16:56

***

Gilbert Blythe bol s ušľachtilým úmyslom stvorené literárne dieťa. Bez ohľadu na to, koľkýkrát som znovu čítala Annu zo Zeleného domu, vždy som skončila úplne pohltená, každú stránku som otáčala o niečo pomalšie než tú predošlú v túžbe predĺžiť si cestu. Všetko vo mne si želalo, aby som bola taká odvážna a sebaistá ako červenovlasá kamoška Anna Shirleyová a že chlapec ako Gilbert Blythe sa do mňa úplne zblázni.

Dokonca som mu dovolila volať ma Mrkva… alebo Sunshine.

Usmievajúc sa na knihu som načala ďalšiu kapitolu a rozmýšľala som o tom, čo by Anna urobila s chlapcom, ako je Justin Carter. Tým nemám na mysli, že by Justin bol môj Gilbert. Semester trvá ešte len dva týždne a k mojim ušiam sa už dostala nálož príbehov o jeho úspechoch s dievčatami, hlavne s jednou konkrétnou Diamond Doll, a vedela som, že bol absolútne mimo mojej ligy.

To mi však nezabránilo zabuchnúť sa do neho, aj keď som si bola vedomá jeho nabubreného ega a všetkého ostatného.

Pokiaľ ide o Diamond Dolls, na základe môjho vymakaného vyšetrovania (odpočúvanie konverzácií po chodbách, vypytovanie sa ocka) išlo o skupinu dievčat, ktoré mohutne uctievali bejzbalový tím. Niektoré patrili k roztlieskavačkám, iné k tanečniciam, tie ostatné boli bežnými študentkami. Boli takou divnou, školou nezakazovanou verziou Pink Ladies. Na zápasy chodili v chutných kostýmoch, zdobili hráčom skrinky, nosili im občerstvenie a počas zápasov sedeli vo veľkej skupine na tribúne, mávali blýskavými znakmi a fandili.

Alebo, ako to videl otec, „rozptyľovali našich chlapcov“.

Bolo jasné, že im nefandí, a po tom, čo som týždeň sledovala ich kúsky, nefandila som im ani ja. Len čo v tíme oficiálne privítali Justina, sa Lauren Haysová neoficiálne vyhlásila za jeho Doll… a v jednom kuse okolo neho krúžila. Nebolo to tak, že by som si motala hlavu nádejami, že by som s ním mohla byť. Justin bol všeobecne známy neprestajným flirtovaním a mňa červeň zaliala už pri pomyslení na to, že by si ma znovu všimol. Ale strata možnosti bola tak trochu skľučujúca.

„Tu je moja Sunshine.“ Keď mi pri uchu zašepkal známy hlas, poskočila som s knihou na srdci a previnilo som sa otočila, ani čo by začul moje myšlienky. Pri tom jeho diabolskom úsmeve som si nemohla byť istá, či ich naozaj nepočul. „Čo robíš, krásavica? Ak si to náhodou nezachytila, škola sa skončila pred dvoma hodinami.“

„Ach, tak to preto zazvonilo.“ Hlas som mala plný sarkazmu, ale v duchu som od šťastia tancovala. Rozprávali sme sa spolu prvýkrát od testov do bejzbalového tímu a v duchu som bola vzrušená z toho, že si ma pamätal.

Justin mal na sebe džínsy a tričko a vlasy mal mokré zo sprchy po tréningu. Keď sa naklonil, zacítila som vôňu jeho mydla.

„Mama je autom na nákupe,“ vysvetľovala som, zatvárajúc knihu. „A otec bude ešte hodinu na schôdzi, tak sa tu ponevieram.“

Pohľad mu skĺzol k mojej ruke. „Ach tak, čítať si osamote na schodoch do školy musí byť vzrušujúce, čo by si povedala na to, ak by som ťa hodil domov?“

Myšlienka, že sa osamote ocitnem v aute s predmetom svojej posadnutosti, sa zdala príliš úžasná na to, aby som v ňu uverila. Potom som si uvedomila, že je príliš úžasná. Justin bol v mojom ročníku, čo znamenalo, že ak náhodou kvôli niečomu neprepadol, tak má štrnásť, najviac pätnásť rokov.

„Šoféruješ?“

„Nie, ale Rosalyn šoféruje.“ Ukázal palcom na zelený Expedition, naštartovaný pri obrubníku, a moje gilbertovské nádeje spľasli ako smutný starý balón. Len som povzdychla.

„To je v poriadku,“ povedala som s úprimným nulovým nezáujmom odviezť sa na zadnom sedadle za ním a jednou z jeho početných obdivovateliek. „Ďakujem za ponuku, ale myslím, že aj tak tu radšej počkám.“

Justin zdvihol hlavu a prižmúril oči, akoby som bola nejaký vedecký experiment. Pohľad, na aký som si zvykla, len čo ma ním počastovali spolužiaci. Kto mal vedieť, že bolo divné a nie veľmi cool odpovedať v triede na otázky učiteľov? Alebo opýtať sa ich na niečo, pokiaľ mi to nebolo jasné? Nebol toto tak náhodou zmysel vzdelávania?

„Rosalyn je moja gazdiná, Peyton.“ Zatváril sa tak, že pripomínal nakreslenú rybu. „Som si istý, že dokáže naozaj sladko milovať, ale má štyridsať. A je ako moja matka. To by bol vážne zvláštny nápad.“

Do líc sa mi opäť nahrnula krv, čo sa mi pri tomto chlapcovi stáva často. Na druhej strane, kým bol nablízku, nikdy som si ich nepotrebovala farbiť.

So smiechom vzal moju tašku a potom bradou ukázal k autu. Vykročil k nemu a ja som ho nasledovala ako pod drogami.

„Vieš, nie si taká nevinná, ako sa zdáš,“ povedal, otočiac sa ponad plece. „Začínam mať obavy o svoju počestnosť. Nechcem, aby si ma pokazila, Sunshine.“ Strelil po mne pohľadom a s diabolským úškrnom sa zasmial.

Ja že by som mohla pokaziť neslávne známeho hráča Justina Cartera? No to faaakt, že áno.

Pobavená touto myšlienkou a v závrate z toho, že ma oslovil prezývkou, som ho štuchla bokom a povedala som: „Tak fajn, sľubujem, že budem k tebe nežná.“

A podlomili sa mi nohy.

Toto naozaj vyšlo zo mňa? Z mojich úst? Prisahám, že sa to udialo mimo mojej vôle. Otvorila som ústa, že poviem „to je nepravdepodobné“, a vyšla z nich namiesto toho takáto narážka? Ako alebo prečo, alebo čo to malo znamenať, to som fakt nemala ani potuchy, takže som tam stála úplne stuhnutá, so spadnutou sánkou.

To som flirtovala?

Aj Justin zastal a celý sa obrátil tvárou ku mne. „Tak toto bola bez debaty tá najsexi vec, akú som kedy počul.“

Áno, flirtovala som.

„No, o tom fakt pochybujem,“ povedala som, prevracajúc oči. Nadýchla som sa a tvárila som sa, že nie som nervózna. Spodnú peru som si zasekla medzi zuby, nič však nemohlo skryť môj obrovský úsmev. Alebo mu zabrániť v tom, aby sa mi rozžiaril po celej tvári. Skočila som teda za neho, vysmiata ako na drogách, a môj vnútorný tanec šťastia sa premenil na raketové číslo na Deň vďakyvzdania, doplnené jazzovým tancom rúk.

S pocitom odvahy som sa otočila a povedala mu: „Len si na to nezvykaj, Carter.“

Justin sa zasmial, keď sa znovu pohol, a ten zvuk moje vnútro rozpustil na sladký, lepkavý sirup. Pri obrubníku strčil hlavu do okienka na strane spolujazdca a niečo hovoril šoférke.

Mala som vlhké ruky, utrela som si ich teda o sukňu uniformy s nádejou, že z odvezenia niečo bude. Bola to len jazda. No akosi tu bol aj pocit, že je v tom niečo viac. Keď sa Justin otočil a kývol na mňa, prestala som krútiť ramenami a napísala som rodičom krátku správu. Potom som naskočila do auta.

„Naozaj ďakujem za zvezenie,“ povedala som a rýchlo som sa prešmykla na sedadlo v treťom rade, ktoré mi Justin ukázal. Nasledoval ma a zavrel dvere. „Naozaj si to cením.“

„Žiadny problém.“ Vodička sa otočila so širokým úsmevom na tvári. V jej hlase bolo cítiť ľahký cudzí prízvuk a v krátkych hnedých vlasoch mala strieborné pramienky. „Som len rada, že ťa Justin zbadal ešte predtým, ako sa zotmelo. Na vysedávanie vonku je príliš chladno.“

Bolo milé, že mala o mňa strach, ale úprimne, počasie nebolo nič, čo by ma trápilo. Ak by som chcela, mohla som čakať na atletickom oddelení, zatiaľ čo by bol otec na pracovnej porade. Strávila som však priveľa dní zavretá doma, radšej som teda chcela byť vonku a na tvári cítiť slnko, neprekážal mi ani chladnejší vzduch.

Ak by som to vysvetľovala, nedalo by sa to brať ako sexi doberanie a ľudia sa zvykli tváriť čudne, keď sa dozvedeli o mojej chorobe. Chcela som, aby ma Justin považoval za zábavnú a sexi, nie za poľutovaniahodný prípad.

Potom, čo Rosalyn zadala do GPS moju adresu, nastavila rádio tak, že hudba hučala vpredu. To nám vzadu poskytovalo zdanie súkromia (no toto!). Pohli sme sa od školy, a keď moje okno minula tabuľa s označením Fairfieldskej akadémie, nemohla som si pomôcť a usmiala som sa.

Naozaj som tu!

Bolo ťažké vysvetliť mojim rodičom, prečo presne potrebujem prísť sem. Iste, plusom bol veterinársky program, ale tento voliteľný predmet bol k dispozícii až v maturitnom ročníku. A škola ponúkala možnosť dvojkreditového programu aj študentom, ktorí sa učili doma. Ozajstný dôvod bol tak akosi… ťažko opísateľný. Hlboký pocit, že moje uzdravenie závisí od pobytu v tejto škole. Čudne to znelo ešte aj mne, nebolo to teda niečo, čo by som mala chuť povedať im. Ale po tom všetkom, čo som zažila, som potrebovala drsný posun, ktorý by mi umožnil označiť koniec tejto kapitoly. Niečo veľké, čo by naštartovalo niečo čerstvé, spoznávanie nových vecí. Aby som začala žiť naplno.

Sedenie na zadnom sedadle s Justinom Carterom? To sa ako život ráta určite.

VEĽKÁ chvíľa.

„Uvedomuješ si, že sa usmievaš, vždy keď ťa stretnem, však?“ Zaťala som zuby okolo pier a odtrhla zrak od stromov, ubiehajúcich popri ceste. Justinovi sa ústa roztiahli v jeho typickom pokrivenom úsmeve.

„Aké je tvoje tajomstvo?“ spýtal sa a naklonil sa ku mne. „Smeješ sa z nás všetkých? Plánuješ našu skazu?“ Pokrútila som hlavou v zúfalej snahe potlačiť svoj úsmev, biedne som v tom zlyhala a on dodal. „V duchu si spievaš spoločne s Barneym?“

Odkaz na purpurového dinosaura ma takmer dostal. Z ničoty sa vynoril motivačný citát môjho fyzioterapeuta a ja som odpovedala: „Ak sa usmievaš, nemusí to vždy znamenať, že si šťastný.“ Pokrčil plecami a odvrátil zrak. „Niekedy to skrátka znamená, že sme pripravení čeliť tomu, čo príde.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy História nás dvoch.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.