Copyright © Tereza Boučková, 2018

ISBN 978-80-207-1859-4

I.

Jen tak si trochu schnít

Krejčík

Doba beznaděje nám temně seděla v duších, rodina a přátelé odešli do emigrace, další a další se do ciziny houfně chystali, milovaní seděli v kriminálu, většina mlčela, kdo nemlčel a neodešel, měl co dělat, aby to se sebou a v sobě vydržel, aby nepropadl zoufalství, vždyť jen blázen věřil ve změnu, vždyť čas jako by nás zazdil v bezčasí, v nicotě, a už zas v rezignaci.

A najednou a zničehonic jediné promítání, vzpomínám, šla jsem na ně s mámou, myslím, že do Městské knihovny. Byly tak dva tři roky po Chartě, zas nejhorší léta, kdy se estébáci hodně snažili co nejvíc lidí, do odporu nějak namočených, rozložit a zdeptat. Poprvé a nadlouho naposled tam dávali nový a hned zakázaný Krejčíkův film, fantazii ze života Emy Destinnové podle scénáře Zdeňka Mahlera.

Božská Ema, příběh o výjimečném, světově proslulém talentu, lásce, češství, statečnosti, touze, zradě, udavačství, hrdosti, vlastenectví, slabošství, samotě, zklamání a osamění… Téma tehdy tak krutě aktuální. Zněla tam nádherná muzika, která všechny silné momenty – a že jich bylo – ještě mnohonásobně umocňovala. A nám se čím dál víc svírala hrdla. Vyrážely z nás stále silnější vzlyky. Brečely jsme s mámou tak strašně, tak zoufale, tak neovladatelně, že jsme vlastně hrozně rušily. Ostatní šťastní, kteří se o projekci dozvěděli a do sálu se taky dostali, nás okřikovali, možná si mysleli, že jsme nějaké provokatérky StB…

Byly jsme jen zasažené. Jiřím Krejčíkem, Bohem nadaným tvůrcem. Umělcem, jehož filmy bolí. Můžete se při nich buď skvěle pobavit, jako třeba při sledování Penzionu pro svobodné pány a Svatby jako řemen, anebo ubrečet.

Těžko si v paměti srdce vybavuji nějaké jiné filmy, při kterých jsem prožívala tak nevýslovné pohnutí. Snad ruský Jeřábi táhnou a americký Nejkrásnější léta našeho života. A pak, ano, zas Krejčíkův! Když teď počátkem května dávali jeho Vyšší princip. V televizi, odpoledne, protože uvedení v hlavním vysílacím čase by zřejmě rozbilo všechny ty dnešní adorované pitominy na cucky, zas se mi to stalo. Prožila jsem si ten příběh do dna. A zas a strašně jsem ho obrečela, zas až tak totálně. A bylo mi smutně a krásně, že tak skvělé dílo bez jediného kazu vzniklo a že jsem ho mohla vidět.

A Jiří Krejčík, stále plný síly a elánu, v nedávném GENu řekl, že největší úsilí a nejvíc energie musel v životě vynaložit na to, aby látky, které mu papaláši z Barrandova nutili, nikdy nenatočil! A trpce dodal, že všechny své filmy vytvořil, bohužel, za totality a žádný v nynější demokratické době! Paradoxem naší svobody je, že ani ta mu film podle jeho volby nedopřála. Proč? O tom je přece… Božská Ema.

Vše pro děti

Bydlíme v lese smíšeném. Kolem prvního června se změní v pohádkový, a tak na okamžik zůstane. Přípravami na Mezinárodní den dětí žije členstvo TJ Sokol Vráž dlouho předem. Vše začíná v hospodě U jelena, kde se dohodne, kdo bude koho předvádět. Pak je ve vsi veliké ticho, jež ruší jen šicí stroje. Mnohé domácnosti přestávají tou dobou fakticky existovat. Nejenže nikde není teplé jídlo, není žádné. Děti hladovějí, protože budoucí pohádkové postavy nemají čas na nákupy, vaření…

Všude se tajně šije a zkouší, vyrábějí se kulisy, shánějí rekvizity, kompletují celky. Osoby a obsazení jdou napříč manželskými páry a nezbývá než věřit, že se jim v tom novém pohádkovém svazku nezalíbí a nezůstanou tak až do smrti smrťoucí… Dětský den se blíží, kostýmy ještě nejsou hotové, nic není hotové, děti otravují, uškrtit je na chvíli je málo, ale co by rodič pro jejich svátek neudělal, že? A tak se, hladové a otrhané, alespoň dohadují o sponzorských dárcích, které budou v cíli dostávat… Přípravy v lese vrcholí. Rodiče – dobrovolníci sekají trávu, přivážejí lavičky, připravují pro děti občerstvení.

Konečně čtrnáctá hodina odbila a fronta dětských čekatelů (první tři místa zabrali pěstmi moji tři hoši) se hýbe. Pohádkové postavy konečně ožívají a kladou razítko za úkoly. A bez razítek nejsou dárky. Z pohledu mých kluků bylo nejhorší přišít u Myšičky a Krtečka knoflík, s Machem a Šebestovou zazpívat, prát prádlo u Manky s Rumcajsem, cvičit s Bobem a Bobkem a sníst špenát od Pepka Námořníka a jeho Olí. Úplně nejhorší ale bylo dát pít z láhve s dudlíkem přerostlému Simpsonovic miminu, narvanému v starém pérovém kočárku. A ještě u knírkatých malířek namalovat hezký (!) obrázek.

Odpoledne uběhlo a vyčerpané, ale šťastné postavy se i s občerstvením přemísťují na louku na Sokolce, kde je pro děti nachystaná diskotéka. Uvádí ji až do časných ranních hodin Večerníček. Křemílek s Vochomůrkou mají brzy nosy nakřivo. Obelix nám předvádí erotické tance u lešenářské trubky, Asterix naopak sotva stojí. Přijíždí Brouk Pytlík na babetě (několik protijedoucích řidičů se málem vybouralo ), motýlu Emanuelovi se muchlají křídla, Makové panence suknička, Beruška ztrácí tečky a Ferda Mravenec málem zadeček, Simpsonovic mimino náruživě dudlá citrónový fernet. Zato obrovská máma Simpsonová s chlupatými mužskými lýtky glanc ani ping-pongové míčky z očí neztrácí. Někde potratila manžela a kluka, ale to se v pohádkách stává. Včelce Máje i Vilíkovi žlutá fasádní barva na obličeji už víc než týden perfektně drží, námořní důstojník jde do kola, začíná tančit hada, drží se Babky Kořenářky, ta se drží Rychlé Roty, ta zas toho a ten onoho, pivo teče proudem, je noc.

Někde jsou i děti. Dostávají k svému svátku poslední, už nerazítkovaný úkol: Odvést rozdováděné rodiče domů. Nemají to lehké, chudáčci.

Muži

Jsou ještě na světě takové zvláštní bytosti. Ve věku aut, počítačů a mobilních telefonů se pohybují uvolněně, i vypadlé pojistky opraví hravě, když mají silnou motivaci, když je o to požádá opuštěná žena odvedle. Do zaměstnání chodí slušně oblečení, rádi a včas. Voní. Tehdy se také každé ráno dobrovolně holí. V práci bývají mnohomluvní, ochotní, galantní. Dovedou hlasitě pochválit podnikovou kuchyni.

O svoji rodinu se starají zodpovědně, někdy si vzpomenou i na oslavu manželčiných narozenin – když už je všude zavřeno a dort dávno snědený. Jména svých dětí znají, ale nechtějte po nich, aby poznali také jejich kalhoty, boty. Někdy si pletou jejich počet. Pokud číslovku trvale zvyšují, je možné, že se nepletou…

Obvykle přicházejí domů večer. Nevoní. Sednou si ke stolu a mlčí – mají odmluveno. Často se zachmuří, zvlášť když kdosi vede (bez patřičné psychologické přípravy) řeči o kapajícím kohoutku v koupelně, o podezřele měkkém kole na autě, o sekání trávníku. Domácí kuchyni pochválit nemusí, chválí ji tím, že jedí. Mají averzi k automatickým myčkám nádobí. K živým myčkám zpravidla averzi nemívají. Dokonce se zdá, že je svým zvláštním nerozpoznatelným způsobem milují.

Když mohou něco udělat pro obecní blaho, veselí a dobře naložení jdou budovat lavičky, kosit kolem cest trávu a řezat křoviny, uklízet obaly po hladových turistech… Obvykle se pak připotácejí domů pozdě v noci. Táhne z nich blaho, zapité s dobrým sousedem pivem, fernetem, pivem, fernetem, pivem, fernetem, fernetem, fernetem.

Dvakrát ročně na ně přijde něco, co se nazývá dovolená. Zvláštním bytostem slouží k překonávání přírodních živlů. Přestanou se vonět, holit. Sedají na kola, obouvají pohory, vyrážejí co nejvýš a nejdál, a když jim štěstí přeje, začne je bičovat déšť, masírují je kroupy… Brzy ztratí cestu, ztratí mapu. Na stezce pro kola se objeví žebříky, hurá! Most přes řeku náhle zmizí a není, je nutné brodit, jen houšť! Správný směr se ukáže být chybným, tedy čelem vzad a znovu nahoru a dolů, dolů a nahoru, sláva, sláva! Vyskytne-li se na obzoru další zvláštní a ztracená bytost, rozdělí se s ní o poslední energetickou tyčinku, poslední energetický lok…

Obvykle přilézají domů k ránu, roztřesení, mokří, rozervaní, zmazaní, smradlaví. Podivně scvrklí vráskami a hladem. Nechají se manželkou opečovat, nakrmit. Rádi by jídlo pochválili, hýbají pusou, ale hlas z ní nevychází, vyschl. Nechají se tedy uložit do postele. Usínají s přešťastným výrazem ve tváři. Strašlivě chrápou…

Muži jsou tak jiní než my, ženy. Zaplaťpámbu.

Na Kameni dřevo

Vladimíra Matouška jsem poznala v letech hluboké totality, někdy před šestnácti lety. Do brněnské Kamenné kolonie, do přítulného domečku s nezamčenými vstupními dveřmi, nás v noci přivedl kamarád. Posadili jsme se v kuchyni a lidé, kteří už seděli za stolem, nás pohostili čajem. Dlouho jsme si povídali, a pak usnuli na zemi, na velikých polštářích. Ráno se ukázalo, že nás hostil někdo, kdo sám byl na hostině.

Teprve tehdy sešli s patra dolů praví obyvatelé domu v Kamence – Vladimír a jeho žena Vlasta s prvním dítětem. V patře na schodech zůstal někdo sedět, někdo veliký a silný, v nízkém podkroví zvláštně monumentální. Byl to apoštol Pavel, kterého Vladimír vytvořil ze dřeva. K němu postupem let přidával další sochy a objekty. Ježíše, svatou Kateřinu, svatou Ninu, Poctu Trojici, Zjevení Janovo, Modlitbu, Proroka… K prvnímu dítěti přidávali s Vlastou další.

Poslední sčítání se zastavilo na sedmičce. Víc jim Pámbu naděloval kluky. Dlouho měli jen ty. První holčička, Nina, v pořadí čtvrté dítě, nechtěla čurat vsedě.

Skoro dvacet let prali plínky. A žili nejprve z jednoho nízkého platu Vladimírova podřadného zaměstnání. Teď z honorářů a zakázek, které buď jsou, anebo nejsou. Vkus je naštěstí i naneštěstí velmi osobní záležitost. A Vladimír sochá, co musí. Věří v Boha a svou víru vkládá do dřeva a někdy i do bronzu. Jeho svatí jsou zvláštně hranatí, urostlí, pevní. Bourají naše zažité kulaté a oblé představy. Nedávno vytvořil na zakázku farníků Panenku Marii. Udělal ji těhotnou, ale nelíbilo se to. Udělal druhou, těhotnou jen trochu. Nakonec vznikla třetí, bez bříška v naději. Tvorba někdy musí, kromě duše, nasytit i tělo. Zvlášť, když je těch těl dohromady devět.

Vladimírovy vlasy od té doby, co ho znám, silně prokvetly. Některé děti dospěly, ty nejmenší chodí bez plínek. Už tehdy, před lety, jsem obdivovala život, který s Vlastou žili a žijí. Dům mají otevřený a srdce také. Přicházejí k nim lidé na hodinu, na dva dny, na několik let. Tak dlouho zvětšovali jídelní stůl, až ho nedávno úplně zrušili. Nevejde se k nim. Sedí na polštářích, pijí s hosty víno a čaj a povídají s nimi třeba až do rána. Pračka nepřetržitě pere. Vlasta třídí při hovoru ponožky. Ještě stále je rozlišuje na klučičí a holčičí. Chvílemi (vsedě) spí.

Před třemi lety si Vladimír zorganizoval výstavu v ruském Petrohradě. Padly na to všechny rodinné peníze. Do Petrohradu prý každý umělec musí, tam má být vstupní brána do světa umění! Jenže on už do něho dávno patří. A jeho tvorba patřila celý srpen výstavním prostorám hradu Kámen.

Urban

V roce 1908 se připravoval automobilový závod z New Yorku do Paříže. Auta měla projet Severní Amerikou, Kanadou, přes Aljašku k Beringově úžině. Tu měla překonat zamrzlou po vlastní ose a pokračovat dál přes Čukotku a Sibiř na Moskvu, Varšavu… Průkopníci automobilismu se tehdy nedostali ani do Kanady.

V roce 197ť napadlo Mílu Urbana cestu po původní trase historickým autem československé výroby uskutečnit. Měl vlastnoručně zrenovovanou Tatru 12 z roku 1930, měl horečku. Asi proto ho něco takového napadlo – tři roky po okupaci! Normalizace normalizovala a on zkrotil svůj plán. Chtěl dojet z New Yorku na Aljašku.

Čtyři roky psal žádosti a odvolání. Z třídního nepřítele se těžce vypracoval na leteckého mechanika. Jako zaměstnanec ČSA mohl Čochtu – jak svoji Tatru nazýval – přepravit rozebranou do USA letecky. Zamítnutí se silou jeho nezdolné vůle měnila v povolení. V socialismu šlo přece všechno a nic! Chtělo to jenom vydržet, přežít.

V létě 1976 opravdu z New Yorku, se spolujezdcem, vyjel.

Za pár dní je naboural tirák. Přežili bez zranění, nikoli však Čochta. Byla na odpis. Zpátky doma, s tatrou rozloženou v dětském pokoji. V obýváku zdemolovaná karoserie, v hlavě znovu táž cesta. Do USA tentokrát lodí spolu s dalším veteránem z roku 1924, Tatrou 11 Františka Valšuby.

Žádosti, žádosti, žádosti. Hledání spolujezdců, marné hledání sponzorů, práce na autě, žádosti a odvolání. V sedmdesátém osmém vyplouvají do USA. Čtyři muže to stojí všechny úspory a spoustu nervů. Cestou k Aljašce ujedou denně několik set kilometrů, auta každou chvíli opravují, spí vedle nich na lehátkách. (Nejhorší noc stráví cestou zpět. Bez peněz, klepajíce se zimou v parku u našeho velvyslanectví, za jehož budovu směli jen uložit auta.) Jedí jogurty, chleba s medem, chleba bez medu, nejedí. Krásně se o ně starají emigranti.

S padesátiletými veterány československé výroby dojíždějí obě posádky k soutoku řek Tanana a Yukon. Dál cesta nevede. O jejich fantastickém výkonu píší obdivně americké noviny. Přitom nejtěžší bylo přejet závory v Rozvadově.

Za skvělou propagaci Československa tamtéž problémy v práci, snížená mzda, neustálé fízlování, vykonstruované obvinění z krádeže, tři infarkty. V roce 1986 měl Míla Urban hotovou krásnou knížku Nesmrtelných ť2 HP. Je o Čochtě a cestách s ní. Je psaná s ohromným nadhledem, je o touze něco dokázat, o svobodě. Je svědectvím o ponižujících a nespravedlivých praktikách komunistického režimu. Čekal na její vydání šest let. To je v porovnání s rozdělenými korejskými rodinami, jež čekaly na setkání půl století, jako nic. Chce to jenom vydržet. Přežít.

Hurá do školy!

Začíná škola, hurá, hurá, hurá! Ráno děti ztěžka vytáhnu z postele. S očima skelnýma, avšak s tajenou radostí v nitru, si natáhnou ponožky patou nahoru, triko zadkem dopředu, nebo předkem dozadu. Něco ze snídaně do sebe natlačí a pak… Budou celé dopoledne pryč a já budu mít konečně klid k práci.

Uklidím si, vyvenčím psa, slepicím dám osobní volno a budu tvořit. Nebudu vařit. Polévku, hlavní jídlo, zákusek nebo ovoce budou jíst děti ve školní jídelně za velmi přijatelnou cenu, hurá, hurá, hurá! Pokud u nich nebude sedět dozor, budou se v jídle nechutně nimrat, budou po sobě házet knedlíky, bramborami, nebudou jíst maso, zákusek rozpatlají do omáčky, banán hodí do školní tašky, a pak s ní praští o zem, fuj, fuj, fuj!

Odpoledne přitáhnou svých deset kilo školních pomůcek a učebnic na zádech domů a s láskou a nadšením začnou linkovat do sešitů okraje, hurá, hurá, hurá! Na český jazyk levý 1 cm od kraje, pravý 0,5 cm. Na matematiku pravý 2 cm, levý 1,5 cm. Na německý jazyk 0,5 cm oba, na fyziku, na přírodopis, na zeměpis a tak dále, škoda, že nemohou linkovat okraje na tělocvik, chybí jim to!

Bez okrajů by náš základní vzdělávací systém padl. I láska ke škole by opadla. Proto je psychologicky podnícena balením sešitů do obalů, hurá, hurá, hurá! Naplno se však rozhoří až s každodenní výukou. Děti budou šprtat stovky a tisíce faktografických zbytečností. Už druhák vám vyjmenuje listy řapíkaté, osmák vypočítá výsledný odpor rezistorů zapojených v elektrickém obvodu za sebou i vedle sebe. Že je život o něčem jiném?

Život se do učebnic nevejde, nedá se oznámkovat. A co vlastní úsudek, názor? Ten se nevyžaduje, ten se trestá. Nejlepší školní poloha na beznázor je v lavici vsedě bez hnutí. Setrvává se takto pokud možno i o přestávkách ve třídě. I tam, kde mají zahradu, dvůr a nemají ředitele, který děti ven pouští, a kazí tak stoleté zvyky.

Protože šest až osm hodin denně povinné lásky ke škole je málo, ať plápolá i doma, při psaní úkolů. Jednomu dítěti stačí hodina, jinému nestačí tři. Všichni úkoly milují, hurá, hurá, hurá! Chybí-li pod nimi podpis rodičů, vzpouzejí-li se tito být devět let (krát počet dětí) při kontrole kontrolováni? Jako by žádný nebyl! Důvěra? Dobrovolnost? Nic takového, podvodníci! A nemyslete si, že se úkoly zruší. Budou i každý víkend. A nejvíc jich, lenoši, dostanete na prázdniny. Škoda, že na letní to z provozních důvodů nejde. O to víc jich bude o Vánocích. Nemyslete si, že budete mít prázdniny! Prázdniny jsou fuj, fuj, fuj!

Jsme přece národ Komenského: Milujeme školu. Stokrát to, děti, opište a nechte podepsat!

Turba

Mohli oči nechat na té chaloupce, protože takovou ještě nikdy neviděli. Zdi měla z chleba, střechu z perníku a okýnka cukrová. Panečku, teď se najíme, Mařenko, pochvaloval si Jeníček, natáhl ruku a uštípl si kousek střechy a Mařenka si stoupla k okýnku a chroupala cukrová sklíčka…

Ale to se stalo v pohádce. Pevně věřím, že v Hannoveru, kam měla perníková chaloupka z opravdického perníku nedávno doputovat jako další z vrcholných českých uměleckých exponátů, ji zatím nesnědli. To bych nepřežila!

Protože Prahu máme blíž, vypravila jsem se tam s kluky na Festival pouličního divadla, jemuž umělecky řediteloval Ctibor Turba, a který vznikl za podpory několika institucí. České, švýcarské, německé, maďarské, italské a francouzské. Dva víkendy byla Kampa a okolí plné loutek, mimů, klaunů, a jim podobných maskovaných individuí.

Moje děti (od devíti do třinácti let) mohou oči nechat na televizních seriálech s Herkulesem, Zorrem, Pobřežní hlídkou, Komisařem Rexem, Strážci vesmíru, Supermanem, Záchranáři, Odpadlíkem… Vedeme kvůli tomu boje a já prohrávám. Teď tyhle mé děti narazily hned zkraje Karlova mostu na Masového kašpárka, kterého hrál… kašpárek. Loutkový. Vecpali jsme se mezi diváky a já napjatě čekala, co to s nimi udělá.

Kluci se dívali na divadlo, já na kluky. Pusy měli otevřené, smáli se, fandili a pak nadšeně tleskali. Přispěli do klobouku. Byla to průprava na Žebráky. Ti měli obrovské kapsy a v nich různá pimprlata a klukům se nejvíc líbilo, jak jeden takový dřevěný panáček vlezl jedné takové dřevěné krasavici pod sukni… Fandili, smáli se, nadšeně tleskali a přispěli do klobouku. Slovenský Najmenší cirkus sveta jsme dokoukat nemohli. Šli jsme si honem zabrat přední místa na cyklistickou komedii Giro di vita, protože tu připravil Turba.

Protože Turba rovná se chytrý humor, zběsilé klauniády, svižné tempo. V tom humoru smutek. V šaškovství zlo tohoto světa. V tempu pomalu odkrývaná drsná pointa. Má-li pro své nápady šikovné, perfektně disponované lidi a to on vždycky má, nemá Turba chybu.

Chyba je, že je citlivý, paličatý, milý, nesnesitelný, hluboký, ješitný, upřímný, náladový, krásný. Není ekonom ani účetní. Je výjimečný, je umělec. Jako takový by chtěl být využitý. Také doma patřičně doceněný. Neumí se ovšem kamarádit s pravými lidmi na pravém místě, nemaže jim kolem huby med, neumí perník. Hlasitě se zlobí, je zraněný: Všechny jeho tuzemské projekty brzy umírají na úbytě. Proč? Za odpověď předem děkuji.

Čapí zpěv

Sexuální výchova vlastních potomků je černou můrou většiny rodičů. Jistě se shodneme na tom, že je nutné dětem včas a přiměřeně jejich věku vysvětlovat ty choulostivé situace, při kterých dochází ke spojení muže a ženy…

Máme doma tři kluky. Pokoušeli jsme se s nimi na tohle téma seriózně mluvit od nejútlejšího věku, jak jinak než přiměřeně. Hihňání a gesta nejsprostšího kalibru neměly konce. Přitom stačilo ťuknout a byli vedle. Tak jsme si s mužem řekli, že nám to nakonec může být jedno, ať si třeba věří na čápa. Ať se starají ti, co mají holky.

A pak nám Ježíšek přinesl knížku poudaček Josefa Štefana Kubína Strakatý máslo (na Ježíška už doma věříme akorát my, rodiče). Tam to všechno je. Život plný choulostivých situací a dokonce i nadávek a různých podrazů. Je to celé zabalené do krkonošského nářečí a pěkného humoru, je to tak krásně napsané, tak výsostně lidské.

… grán vytáhne tady ptáčka ven a kouká. Copak to máte? Poudá Aninka.

Inu co, makojida.

A co žére?

Máček, Aninko, jiného né nežli máček.

Vobrátila se a běží pro máček. Přišla a grán povidá: To si musíte lehnout, to von jináč nežére než nasypat na břiško.

Vona si teda lehla, a teď že bude makojid zobat. Zobe, zobe…

Dál vám to neprozradím. Zkazila bych choulostivou, výsostně lidskou pointu.

Naši kluci už dávno všechno vědí. Na čápa věříme akorát my, rodiče. Dva z nich nám totiž přinesl.

Nenechte se vyrušovat

Holčičí nepatetické vyprávění, proložené ženským hlasem skutečné hrdinky. Dětské kostrbaté písmo, autentické rodinné fotografie, záběry z týdeníků té doby, vystřídané hranými, spíše náznakovými sekvencemi. Výpůjčky z nádherného – a myslím si, že nepřekonaného – filmu Alfréda Radoka Daleká cesta.

To všechno v dokumentárním filmu Pavla Štingla O zlém snu. Podle skutečného příběhu (a knihy) Evy Erbenové natočil Štingl výsostně uměleckou, přitom však citlivou, hlubokou a srozumitelnou výpověď o hrůzách nacismu. Pro děti! Pojmenoval zlo, jež zdaleka není věcí minulosti, bez drastičnosti. Ukázal ho dětem nenásilně a nementorsky, přitom v souvislostech. Úkol tak nesnadný, tak skvěle zvládnutý!

Česká televize vysílala tento film až v devět večer. Děti, kterým byl určen, jsou v tu dobu už v postelích, anebo se do nich chystají. Každopádně jsou unavené, ospalé…

Moji kluci, kteří vědí všechno nejlíp, se při hovorech o Hitlerovi chvástali tím, že by ho nakopli. Vykopli by ho na Mars. Hodili by na něj bombu, chá, chá! Že nemohly židovské děti do školy? Jé, ty se měly! Že musely do koncentráku, kde trpěly hlady, kde je mučili, zabíjeli? Proč? Kluci by nikam nešli, protože by utekli. A když už byli všichni tak hloupí, že se nechali do tábora zavřít, proč těm vojákům, co je hlídali, nevzali zbraně a nezastřelili je? Cha, chá, moji by je rozstříleli na maděru…

Veškeré pokusy vysvětlit jim trochu postupy a souvislosti zvrácené ideologie a fašistického teroru končily nezdarem. Tenhle film tedy měli povinně. Několik nekonečných minut stupidních reklam, které předtím museli ještě zhlédnout, mi přišlo vrcholně neetických. V jistých případech se prostě strašně nehodí.

Sice unaveni, dokoukali film všichni. A byli úplně vedle z toho, že zlo může mít zpočátku skoro nenápadnou tvář. A že proti takto organizovanému násilí nezmůže „rasově nevhodný“ jedinec nic. Anebo skoro nic…

Ta dětská výpověď jim to jejich cha, chá úplně zarazila. Pořád nemohli věřit tomu, že to všechno, co viděli, byla pravda, že se to té holčičce, té paní Erbenové, opravdu stalo: Terezín, koncentrák, zmizení táty, smrt mámy v jejím náručí při pochodu smrti, náhoda, jež ji z toho pochodu osvobodila. V noci pak chtěla mít pootevřené dveře. Světlo na chodbě…

A tak se zase ptám, jen tak do větru, sama sebe se ptám, aby mi tu řeč nestála, kdy bude Česká televize tento film reprizovat v hlavním vysílacím čase. Proč ho už dávno nekoupilo ministerstvo školství a nerozdalo do škol? Cože? Neslyším.

Duše, dušičky

Když nám před lety umřel náš boxerský pes Bert, byla to první a naštěstí jediná blízká smrt, která nás potkala. Řekla jsem svým ještě malým, smutným klukům, že jeho duše odletěla do nebe a že je jí dobře. Je tam s dědou Vincou? Zeptal se nejstarší, který si mého dědu matně pamatoval. Jo, odpověděla jsem. Oni se tam teď spolu procházejí. A je s nimi taky babička Anežka. A spousta lidí, kteří umřeli. Kolik? Hodně. Miliony? Miliony milionů…

Nejmladší zvrátil hlavu a dlouho se na nebe díval. A jak se tam všichni vejdou? Jak tam držej? Jaktože nespadnou?! Jsou zapojený, vysvětlil zkušeně prostřední. Představovali jsme si nebe plné duší s lidskou i zvířecí podobou, zapojených do sebe jako články vánočního řetězu.

Ve středu jsme šli za tmy na hřbitov zapálit babičce a dědovi svíčky. Většina hrobů kolem už svítila. Do jasné, hvězdami poseté noci matně fosforeskovaly bakule žlutých a bílých chryzantém, rozestavěných na pěkně upravených náhrobcích.

Kajínek! Zahulákal nejstarší a tryskem se kamsi rozběhl. Strašně ho tajemné zlo přitahuje, strašně se totiž bojí. Vole! Vole pitomej! Zakřičel nejmladší a chytil se mě za ruku. Ticho! Řekla jsem hlasitě já. Dneska je předvečer památky zemřelých, tak je nerušte. Na hřbitově se nenadává a neřve!

Docela nízko nad námi zrovna letělo letadlo. Jedno křídlo mu svítilo červeně, druhé zeleně. Uprostřed, na trupu, oranžově blikalo. Stíhačka hledá Kajínka, přidal se prostřední. Říkali mu doma Kájo?… Cože? Možná žádný doma neměl, když je takovej. Došli jsme k našemu hrobu. Zpoza kamene se vymrštil nejstarší: Uááá! Zakvílel. Uááá! Zakvíleli leknutím oba mladší, přestože strašení očekávali.

Zapálili jsme svíčky v červených kelímkách. Museli jsme si na to půjčit hořící lampičku odvedle, protože sirky jsme si zapomněli. Světla teple a měkce poprskávala. Myslete na (pra)babičku a (pra)dědu. Sice jste je vlastně nepoznali, ale bydlíme v domečku, kterej postavili, v zahradě, kterou založili, tak krásně a přitom z ničeho, hm… Myslíš, mami, že ho chytěj?

Tady budu jednou ležet, vrátila jsem dojatě řeč zpátky k Dušičkám. Anebo radši ne. Radši dejte můj popel někam do lesa, pod strom, nebo pod kameny. Třeba na vyhlídku, naproti křížku nad Svatým Janem. Budu volná, ale nahoře se zapojím, teda jestli mi tam duši vezmou. Žádnej hrob! Vy byste tam stejně neměli čas chodit.

Čekala jsem, že mě budou kluci ujišťovat o opaku, ale zeptali se: A, mami, můžou se ve vězení dívat na televizi?

Scenárista

Ráno se mladý a nadějný český scenárista ztěžka probudí. Chvíli leží bez hnutí v posteli, mžourá do tmy a přemýšlí, jestli ještě žije, jestli už třeba není na onom světě. Chce se posadit, ale jakmile se hýbne, ztuhlá záda s ním smýknou zpátky do dek. Dávno ví, že vstávat zhurta je nebezpečné, ale stále znovu na to zapomíná.

Převalí se na levý bok a vysune pravou, křečovitě žilnatou nohu v teplé ponožce, určené pro zdravý spánek. Poté vysune v teplé, pro zdravý spánek určené ponožce nohu levou, žilnatě křečovitou, a velmi zvolna se přesune do stoje spatného. Několik sekund vrávorá, přece pak nohy rozkomíhá. Odbelhá se z ložnice do obývacího pokoje a hledá kuchyň.

Mladý a nadějný český scenárista určitě ví, že ji nemohl minout. Po dlouhém tušení ji najde. Uvaří si kávu, zapije geriavit, ještě jednu kávu, ještě jeden geriavit a spěchá psát svou tisící osmistou devatenáctou verzi scénáře k celovečernímu hranému filmu.

Před pětatřiceti lety, kdy jich měl za sebou pouhých devět, zúčastnil se programu Sundance Institutu Roberta Redforda.

Posláním Institutu bylo podporovat rozvoj začínajících umělců, včetně scenáristů. Ó, skoro celý týden se mladý a nadějný český scenárista od amerických, polských a maďarských odborníků dozvídal spoustu důležitých poznatků. O svém vlastním scénáři, o scénáři obecně. Namáhal tehdy své mozkové závity tak intenzivně, až mu praskly. V hlavě se mu udělal chaos. Přesto však píše nové verze.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Závod s časem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.