Valentýnka
a daleké kraje

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Ivana Peroutková

Valentýnka a daleké kraje – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Valentýnka zpívá o záhadě

Valentýnka je trochu zvláštní holčička. S oblibou nosí dlouhé nařasené šaty, v kterých si připadá jako princezna. Ale střevíčky k šatům někdy nepotřebuje. V létě se ráda brouzdá v trávě bosa. Když je velké horko, vezme si na hlavu slaměný klobouček.

Tahle holčička bydlí ve staré bílé, vznešeně vyhlížející vile. Má pokoj až nahoře v podkroví, takže z okna vidí celou zahradu. Vedle okna stojí elektronické klávesy, na kterých Valentýnka skládá a hraje vlastní písničky. Ty písničky nejdřív poslouchá Hugo, což je Valentýnin pes, vzácný a maličko legrační peruánský naháč. On totiž nemá skoro žádnou srst, jen čupřinku na hlavě, střapec na oháňce a pár chloupků dole na nohách.

Pokud je Valentýnka s novou písničkou spokojená, zahraje ji třem nejlepším kamarádům – Zuzce, Jonášovi a Péťovi. Anebo si přizve k poslechu ostatní členy rodiny: maminku s tatínkem, strýce Aleše s tetou Helenou a babičku. Ti všichni v tom starém domě se zahradou bydlí.

Valentýnka je ovšem taky velice podnikavá holčička. Co si usmyslí, to provede. Na začátku prázdnin vyráběla s kamarády úžasné šumivé koule do koupele. Valentýnka si dokonce snila, že bude mít kosmetický salon, a proto umístila reklamní inzerát ve vývěskové službě. Pak jedna paní opravdu přišla, zazvonila u branky, že si chce koupit šumivky, a byl z toho malér. Babička salon zakázala. Ale to nebylo nejhorší zklamání. Péťa se přiznal, že do jedné šumivky tajně strčil mrtvou mouchu, jenže už neví do které. Valentýnka byla tenkrát hrozně rozzlobená a nešťastná. Nakonec však Péťovi odpustila. Místo slz složila dojemnou písničku s prosbou, ať nálezce vyplavené mušce uspořádá důstojný pohřeb.

Chudinka moucha se ukrývala v šumivé kouli, kterou dostal zrovna Valentýnin tatínek. Jenže když muška vyplavala v napěněné vodě, byla tak nepatrná, že si jí tatínek vůbec nevšiml. Nespatřil pak ani, jak jako malá černá saze odplouvá do výlevky. A tak se už nikdy nikdo nedozvěděl, kam se muška vlastně poděla.

Valentýnka tehdy složila kratičkou písničku, v níž zpívala:

Kam, kam, kam asi zmizela,

kam se jen ztratila

ta malá mrtvá muška.

Záhada je záhadná.

A já o ní zpívám,

z okna se dívám

a ptám se:

Proč, proč, proč?

Proč je tak záhadná

ta záhada záhadná.

Ach, záhada záhadná.

Ach, záhada záhadná…

Takhle si holčička zpívala, ale přitom už přemýšlela, jakou novou zábavu vymyslí. To byla vlastně taky záhada, dokud se ve starém domě nezačalo mluvit o letním zájezdu k moři. Celá rodina se stále častěji dohadovala, do jaké země vyjet. Do Itálie? Nebo radši do Španělska? Anebo do Portugalska? A co Řecko, Turecko, Bulharsko? Či snad nějaký ostrov?

Až jednoho letního rána teta Helena při snídani řekla: „Valentýnko, dneska spolu půjdeme do cestovní kanceláře a konečně vybereme nějaký zájezd.“

Valentýnka si v podkroví oblékla modré šaty, na hlavu si nasadila slaměný klobouček a byla moc zvědavá. Doposud v žádné cestovní kanceláři nebyla. A taky ji samozřejmě zajímalo, kam se pojede.

Jak to vypadalo v cestovní kanceláři

Valentýnka kráčela s tetou Helenou městským parkem a v duchu si říkala: Když teta Helena překládá romány ze španělštiny, asi by nejradši odletěla do Španělska. Náhle však zaváhala: Ale kam chci odletět já? Jakou zemi a jaké místo si chci vybrat? Takhle chvíli přemýšlela, až nahlas vyhrkla: „Teto, my pojedeme do Španělska?“

„Hm, to se uvidí,“ odpověděla tajemně teta Helena.

„Podle čeho se uvidí?“ chtěla vědět holčička.

„To záleží na spoustě věcí,“ řekla teta. „Prostě musíme všechno probrat a uvážit, abychom byli všichni spokojení.“

Valentýnka jenom kývla hlavou, byla však čím dál víc napnutější. Ale to už přecházely křižovatku a na protější straně stál žlutý dům s velkým nápisem:

CESTOVNÍ KANCELÁŘ OBZOR

Barevné fotografie ve výloze lákaly do všech koutů světa a Valentýnka dychtivě četla názvy dalekých exotických zemí, jako třeba Maroko, Izrael, Thajsko, Vietnam, Mongolsko, Peru, Dominikánská republika. Ještě stihla přečíst Kuba, a teta Helena rázně otevřela dveře.

Obě vstoupily a pozdravily.

Za pultem seděla na otáčecí židli elegantní paní s brýlemi. Pozvedla hlavu a s úsměvem pronesla: „Dobrý den, čím mohu posloužit?“

„Jdeme si vybrat nějaký zájezd k moři,“ pronesla slavnostně teta Helena.

„Máte nějakou představu?“ zeptala se elegantní paní.

„Zatím ne,“ zavrtěla hlavou teta, „na žádné zemi netrváme. Líbil by se nám i ostrov. Ačkoliv – rozhodně chceme bydlet přímo u moře. Ideální by byl balkon nebo terasa s výhledem na moře.“

„Dobře,“ přikývla žena v brýlích a Valentýnka si teprve teď všimla, že jí na košili visí cedulka se jménem Ema Dolinová.

„Dáte přednost ubytování v hotelu, anebo radši vlastní apartmán?“ zeptala se Ema Dolinová.

„Apartmán se nám zdá lepší, ale hotelu se nebráníme, pokud by byl menší. Takový levnější rodinný hotýlek by se nám zamlouval,“ upřesnila teta.

„Rozumím,“ potřásla hlavou Ema Dolinová. „A v tom hotýlku si přejete all inclusive, nebo pouze polopenzi, čili snídani s večeří?“

„Stačí polopenze,“ odpověděla teta Helena.

„Dobře,“ prohodila opět Ema Dolinová a už si cosi poznamenala na papír. Poté se zeptala: „Pro kolik osob má ten zájezd být?“

„Pro šest a – pro jednoho psa,“ dodala hbitě teta Helena.

„Ach tak!“ zvolala překvapeně Ema Dolinová. „Takže předpokládám, že hodláte jet vlastní dopravou. Nebo snad autobusem? Nebo přece jenom letecky?“

„Ne, ne,“ rázně zamítla teta letadlo, „pojedeme vlastními auty.“

„Který termín plánujete?“ položila další otázku Ema Dolinová.

„Přibližně druhou polovinu srpna,“ sdělila teta. „Chceme jet na deset až čtrnáct dní.“

„Hm, hm,“ broukla žena, znovu si něco poznačila, načež se zeptala: „Máte ještě nějaké speciální požadavky?“

Teta Helena chvíli přemýšlela. I Valentýnka uvažovala, co zvláštního uvést. Snad velkou zahradu pro Huga? Anebo skály?! To by byla krása, kdyby nad mořem čněla vysoká skaliska!

Ale vtom teta Helena prohlásila: „Žádné schody!“

„Žádné schody?“ podivila se žena s brýlemi.

„Jedeme s babičkou a tu trochu pobolívají nohy,“ vysvětlila teta.

„Jenže zájezd bez jediného schodu opravdu nemáme,“ pokrčila rameny Ema Dolinová.

„To je mi jasné,“ mávla rukou teta, „pouze prosím co nejméně schodů. A to je z naší strany všechno. Co myslíš, Valentýnko?“ obrátila se teta na neteř.

„Mně by se líbilo, kdyby nad mořem čněly skály,“ pronesla Valentýnka.

„I takové zájezdy máme, ale nemůžu zaručit, že jsou bez schodů,“ prohodila Ema Dolinová a vypadala skoro rozpačitě. Dokonce se odmlčela, a potom navrhla: „No, myslím, že nejlepší bude, když vám dám katalog a vy si nějaký zájezd sami doma vyberete. Zavolejte mi a já dodatečně zjistím, kolik je na vámi vybraném místě přibližně schodů.“

„Výborně,“ zaradovala se teta Helena. „A můžete nám věnovat dva katalogy?“

„Samozřejmě, dám vám rovnou tři.“

Žena s brýlemi se zvedla a ze zadní přihrádky přinesla tři barevné výtisky cestovního katalogu. Ještě voněly novotou. Na obálce pluly plachetnice, nad nimi poletovali rackové a v dálce se tyčila skaliska.

Valentýnka by na takové plachetnici hned plula. Najednou se už nemohla dočkat, až celá rodina vyrazí k moři. Jenže kam? Kam se vlastně pojede?

„Doufám, že si z naší bohaté nabídky vyberete a společně se domluvíme,“ loučila se Ema Dolinová a podala tetě Heleně vizitku.

„Brzy se vám ozveme,“ slíbila teta a obě si potřásly rukou.

I Valentýnka potřásla ženě v brýlích rukou a pak s tetou vyšly na ulici.

Byl krásný letní červencový den, do konce srpna zbývala spousta dní. Ale Valentýnka s tetou už nasávaly daleké kraje.

„Bude to úžasná dovolená!“ zvolala zasněně teta.

„Já se tolik těším,“ poskočila si Valentýnka. „Můžu si půjčit jeden katalog?“

„Vezmi si ho a zkus taky něco vybrat,“ usmála se teta.

„Co znamená apartmán a all inclusive?“ chtěla vědět Valentýnka.

„Apartmán je vlastní byt s kuchyní a all inclusive znamená, že v ceně je zahrnuté veškeré jídlo a někdy i veškeré nápoje,“ poučila teta neteř.

„Chápu,“ přikývla Valentýnka a nato vesele prohodila: „Není to zvláštní, že se ta paní v cestovní kanceláři jmenuje zrovna Dolinová? Co kdybysme chtěli jet někam do doliny?“

„Vidíš, to mě ani nenapadlo,“ zasmála se teta.

Sotva dorazily domů, Valentýnka s katalogem v ruce a s Hugem v patách utíkala nahoru do podkroví.

Valentýnka sní o dalekých krajích a skládá veselou písničku

Holčička se uvelebila se psem na posteli a rozevřela katalog. Nejprve si pečlivě prohlídla mapu Evropy a mapu světa, teprve pak začala pomalu obracet další stránky. Čím déle dívenka v katalogu listovala, tím byla nadšenější. Kolik bylo na světě krásných zemí! A měst! A pláží! Kolik zvláštních rostlin a kolik moderních koupelen. Kolik báječných restaurací a zvláštních jídel. Kolik teras a čarovných výhledů!

Ale to zdaleka nebylo všechno. Kromě hotelů, penzionů a apartmánů se na fotografiích leskly i trajekty a obrovské zámořské lodě. Trajekty přeplouvaly z pevniny na ostrov. Lodě obeplouvaly pobřeží a zastavovaly v přístavech. V takových lodích se bydlelo v malých kajutách. Ale spíš se v nich jenom přespávalo. Přes den se turisté procházeli na palubě, kochali se mořem, sledovali pobřežní krajinu, anebo se opalovali v lehátkách a koupali v bazénu.

V takových lodích jsou jistě výtahy a babičku by nebolely nohy, pomyslela si Valentýnka. Ovšem smí na zámořskou loď pes? Může tam pobíhat bez vodítka? A co když postojíme u zábradlí, můj zvědavý Hugo si stoupne na zadní nohy, loď se zhoupne a on přepadne do moře?

Valentýnka se zahleděla na spícího naháče a usoudila, že zámořská loď je pro psa příliš nebezpečná. Tak aspoň lodní výlet, uvažovala holčička. Anebo plavba trajektem, kterým doplujeme na ostrov. Jenže na jaký ostrov?

Valentýnka si ihned přečetla, že v italské Sardinii je nejkrásnější smaragdové moře. Na španělské Mallorce se pěstují sladké pomeranče. Na řeckém Korfu jsou zase staré chrámy a vesnice s oslíky. Taky v Chorvatsku je spousta nádherných ostrovů. Ovšem na francouzské Korsice je divoká příroda a pobřeží lemují vysoká skaliska!

„Ach jo, já bych to chtěla vidět všechno,“ povzdechla si nahlas holčička.

A už si představovala, jak vlastním autem projíždí celou Evropu. Sama řídí a vedle ní sedí Hugo. Střecha auta je stažená. Teplý vánek příjemně pofukuje a auto uhání vpřed, stále kupředu, vstříc novým neznámým dobrodružstvím.

Vtom Valentýnka vyskočila z postele a popoběhla ke klávesám. Netrvalo dlouho a složila tuto píseň:

Daleké kraje mě lákají,

silnice přede mnou se vine,

do mraků ptáci lítají,

já poznám země jiné.

V malém hotýlku se ubytuju

a až si sprchu dám,

na balkon vyjdu osvěžená,

někomu dole zamávám.

Pak se vydám k moři,

do písku otisknu šlápoty,

nohy si do vln vnořím,

zavolám nahoru na racky.

A tohle vždycky udělám

zas a znovu,

na písku zatančím

svou bossa-novu.

Protože:

Daleké kraje mě lákají,

ó, daleké kraje mě lákají,

ó, daleké, daleké, daleké,

ty daleké kraje mě lákají…

Byla to úžasná písnička. Valentýnka do ní dokonce vložila zvláštní slovo bossa-nova. To slovo znamenalo tanec pocházející z Latinské Ameriky. Ale ona tím chtěla zároveň vyjádřit, že si na písku zatančí bosa.

A přesto Valentýnka po chvilce trochu posmutněla. Dlouho se do všech těch dalekých krajů určitě nepodívá. Zatím vybere pouze jeden jediný. Ačkoliv….

V tom okamžiku holčičce bleskl hlavou nápad. Ovšem – jaký skvělý nápad! A nejen nápad, taky ohromná zábava!

Valentýnka neotálela. Vzala do ruky mobil, pohodlně se uvelebila v houpacím křesle a postupně zavolala třem nejlepším kamarádům – Zuzce, Jonášovi a Péťovi. Každému zvlášť řekla: „Přijďte dneska odpoledne ve dvě hodiny. Vím, na co si budeme hrát. A kromě toho – složila jsem novou písničku a myslím, že se mi moc povedla.“

„Jé, už se těším,“ zajásala Zuzka.

„Tak jo,“ souhlasil Jonáš.

„Na co si budeme hrát?“ byl zvědavý Péťa.

„Neprozradím,“ zavrtěla hlavou Valentýnka. „To je právě překvapení.“

Dívenka típla mobil. Hugo jí skočil do klína. Valentýnka ho pohladila a tajemně pronesla: „Ještě tu hru potřebuju pořádně promyslet, ale do dvou hodin to určitě stihnu.“

Nato babička zezdola zavolala na celý dům: „Oběd!“

A tak Valentýnka seběhla s Hugem do kuchyně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Valentýnka a daleké kraje.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.