Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Suzanne Enoch: Návrat na Vysočinu

Vydání první

Copyright © 2015 by Suzanne Enoch

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2320. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Mad, Bad, and Dangerous in Plaid

vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Press, New York v roce 2015

Český překlad © 2020 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2020 Martina Černá

Přebal a vazba © 2020 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Tisk TBB, a.s., Banská Bystrica

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0026-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0367-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Suzanne Enoch

Návrat na Vysočinu

Třetí díl série

Skandální Skotové

Jackovi –

nejlepšímu synovci, jakého si jen teta může přát. Jsem moc hrdá na to, jaký z tebe vyrostl mladý muž, gentleman v každém ohledu.

Prolog

„Co říkáš, Lachlane?“

S bušícím srdcem opsala lady Rowena MacLawryová piruetu uprostřed ranního salonku Glengask House. Tahle toaleta pocházela až z Paříže. Doslova se vznášela ve vzduchu, slézová a tmavě šedá barva, která, jak věděla, přesně odpovídala jejím očím, protože celé hodiny přidržovala vzorky látky u svého obrazu v zrcadle, dokud nenalezla ideální antracitový odstín.

„Co říkám čemu?“ opáčil Lachlan MacTier.

„Mým šatům.“ Snažila se, aby to neznělo plačtivě.

Vzhlédl od karet, které hrál s jejím starším bratrem Munrem. „Aha. Jsou fantastické. Budeš mít tedy na narozeniny maškarní bál?“

Rowena svraštila čelo a spustila záhyby sukně, jež si přidržovala, aby předvedla krajkové lemování. „Tohle není kostým. Jsou to moje nové šaty. Ranulf mi nechce říct, jestli mi koupil nějakou toaletu, tak jsem si nechala ušít tuhle. Nemůžu slavit osmnácté narozeniny bez nových šatů.“

Munro se zasmál. „Hrome, Winnie, přece víš, že i kdybys spálila půlku svého šatníku, pořád by sis nemusela vzít na sebe stejné šaty ani dvakrát za měsíc.“

„Ale buď zticha, Medvěde,“ použila bratrovu dosti přiléhavou přezdívku. „Dáma se bez toalet neobejde.“

„Dáma,“ opakoval Lachlan s úšklebkem. Vstal a přistoupil k ní, aby ji zatahal za dlouhý ohon vlasů, černých jako noc. „Nečekal bych, že dáma bude mít ve vlasech bodláky.“

Snažila se ignorovat příjemné mravenčení, které se jí šířilo po temeni. „Nemám ve vlasech bodláky.“

Zatahal znovu. „Dneska ne.“

„Na večírek si vlasy stejně vyčešu. Ranulf říkal, že můžou zahrát čtyři valčíky. Čtyři!“

„Ano?“ Lachlan znovu usedl, pramínek tmavě hnědých vlasů mu spadl přes jedno světle zelené oko, když na ni pohlédl. „Tak hodně štěstí, abys našla čtyři mládence ochotné riskovat, že se na ně markýz z Glengasku bude mračit jako ďábel sám.“

Tři. Potřebovala najít jen tři mládence, protože čtvrtý bude on. Tak si to představovala už celé měsíce. Rowena pečlivě zachovávala pobavený výraz. „Ranulf je můj bratr, ne žalářník. A tebe má rád, Lachu. Můžeme si spolu zatančit valčík.“

„Ano, má mě rád. Jsem podnáčelník MacLawryho klanu a schvaluju, jak klan vede. A nesmíme zapomenout, že jsem přivedl do MacLawryho klanu všechny MacTierovy a on je MacLawry.“

Ano, a Ranulf se stal náčelníkem MacLawryho klanu a markýzem z Glengasku v patnácti letech, kdy byly Roweně teprve dva. Klan byl pořád stejný, kam až její paměť sahala. A Lachlan byl… Lachlan, o osm let starší než ona a nejlepší přítel jejího bratra Medvěda. Hříšně hezký a osudem předurčený, aby se s ní oženil. Jenomže poslední dobou se začínala v duchu ptát, jestli je si toho posledního aspoň trošičku vědom.

„Nejde jen o to, a ty to víš.“ Rowena přehnaně vzdychla. „Napadlo mě vyjít si na procházku údolím. Nechceš jít se mnou?“

„Ne, dokud mi Medvěd dluží pět guinejí,“ opáčil, zvedl další kartu a pak ji odložil lícem nahoru. „Kde je Arran?“

„V knihovně, to se vsadím,“ ozval se Medvěd. „Půjde s tebou on.“

Jenže jí se na procházku s Arranem nechtělo; ano, měl lepší přehled o módě a spořádanější, způsobnější chování než Munro nebo Lachlan, ale taky to byl její bratr, narozený mezi Ranulfem a Munrem. Dámy v An Soadh a Mahldoenu si šeptaly, že je Arran ďábelsky hezký – ačkoliv to tvrdily o všech třech bratrech – ale jednoduše to nebyl Lachlan. „Půjdu sama,“ oznámila a otočila se na patě.

Ach, bylo to k vzteku! Za týden jí bude osmnáct, je bohatá a vzdělaná slečna, a navíc moc pěkná, pokud to o sobě mohla sama tvrdit. A muže, za kterého se hodlala provdat, zajímají víc nudné karty než procházka po jejím boku. Stejně dobře mohla nejspíš říct, že odchází do spižírny, aby uprchla jakobitskými tunely pod Glengaskem, a Lachlan by jí jen poradil, aby si nezapomněla vzít lucernu. Správně by měl být kavalírský a pozorný, ne… bez zájmu.

„Neměla bys ho tak usilovně pronásledovat.“ Když dusala kolem dveří knihovny, zazněl z nich tlumený hlas a z místnosti se vynořil Arran, aby se přidal k jejímu ráznému pochodu chodbou. Nebo spíš to byl rázný pochod jen pro ni, on se svou vysokou postavou a dlouhýma nohama kráčel zvolna a ležérně.

„Nikoho nepronásleduju. Jdu na procházku a zeptala jsem se Lachlana, jestli mě nechce doprovodit.“ Zaškaredila se. „A proč by neměl chtít? Jsem půvabné děvče, ne snad?“

„Ano, to jsi,“ potvrdil starší bratr. „Taky tě… dobře zná.“

„Nezná mě dobře!“ zaprotestovala. „Ještě jsem ho ani nepolíbila.“

„Kdybys to udělala, byl by už nejspíš mrtvý, protože je ti všeho všudy sedmnáct.“ Pohled, který k ní vyslal, byl hodnotící a současně vážný. „Nechci tvrdit, že ses chovala nepatřičně. Myslím to tak, že tě zná od narození a otravuješ ho od chvíle, kdy ses naučila chodit.“

„Neotravuju ho. Tomu se říká flirtování.“

„Hranice je tenká, piuthar.“

„Nejsem hloupá, bràthair,“ odsekla. Bylo to prostě absurdní. Ovšemže znala rozdíl mezi flirtováním a otravováním. Jenže Arran byl z nich nejchytřejší.

Sloužil dokonce i v anglické armádě a setkal se s princem Jiřím. Nebylo by moudré nedbat na jeho slova. „Chceš říct, že je na mě zvyklý. Že jsem všeho všudy jen… kus nábytku, který se naučil obcházet.“

„Ano, nejsp…“

„Pak mám o důvod víc odjet na společenskou sezonu do Londýna. Aby ve mně Lach uviděl dámu. Abych se naučila být něco víc než jen děvče z Vysočiny.“

„Neupínej na to své naděje, Winnie,“ upozornil ji bratr a zastavil se v hale, aby si navlékl kabát a podal jí teplý šál. „Víš přece, že to Ranulf nedovolí.“

Přehodila si plášť a uvázala čepec pod bradou. Pořádný dámský klobouk začala nosit teprve před několika týdny a stuhy ji ještě pořád škrábaly. „Požádala jsem ho, aby mi dal tu společenskou sezonu k narozeninám,“ pokynula Cooperovi, když majordomus otevřel domovní dveře. „A víš přece, že mi nic neodepře, jakmile jde o moje osmnácté narozeniny.“

„To vím, a znám Ranulfa,“ poznamenal Arran a nabídl jí rámě.

Ohlédnutí do chodby jí sdělilo, že Lachlanovi ani Medvědovi zřejmě vůbec nevadí pustit ji na procházku samotnou. Buď to, nebo slyšeli, že se k ní Arran připojil. Ať už si o jejich negentlemanských způsobech chtěla myslet cokoli, druhé vysvětlení dávalo lepší smysl. Všichni věděli, že nesmí nikdy vyjít ven bez doprovodu. Rozhodně ne, když na hranicích číhají Campbellové a Dailyové a Gerdensové.

To, co Arran řekl – všechno, co řekl – dávalo rovněž smysl. Lach MacTier byl na ni zvyklý a zjevně v ní dosud viděl to mrňavé děvčátko, které chodilo s mládenci chytat žáby a lovit králíky. Aby se to změnilo, potřebuje strávit společenskou sezonu v Londýně.

Jejich matka také zažila londýnskou společenskou sezonu, jenže matka byla samozřejmě Angličanka. Pravděpodobnost, že bude Ranulf souhlasit, aby jeho jediná sestra kráčela ve šlépějích nešťastné matky, byla pranepatrná. Jméno Eleanor Wilkie-MacLawryové se takřka nikdy nevyslovovalo už od doby, kdy raději vypila jed, než aby zůstala ovdovělá na Vysočině se čtyřmi bujnými dětmi.

Nic to však neměnilo na skutečnosti, že Rowena chtěla – potřebovala – jet do Londýna a že to Ranulf nejspíš zakáže. Inu, usoudila, že má týden na osnování plánů. A na to, aby sama sebe přesvědčila, že výsledek bude stát za všechny nesnáze, které jí to nejspíš způsobí.

A jestli Lachlan nedokáže ocenit tu mladou dámu, jíž se hodlá stát, pak se určitě najde nějaký hezký Angličan se šlechtickým titulem, který to ocení.

Kapitola jedna

O tři měsíce později

„Poblouznění. O to šlo.“ Rowena MacLawryová letmo zagestikulovala rukou na dvojici mladých dam sedících naproti ní. „Chci říct, pro všechno na světě, vždyť jsem skoro nikoho jiného ani neznala.“

Lady Jane Hanoverová upírala pohled z okna kočáru. „Asi bych ti víc věřila, že už k lordu Grayovi nic necítíš, kdybys věnovala míň času vyprávění o tom, jak ti na něm nesejde, ani co by se za nehet vešlo.“

„Nebuď hrubá, Jane,“ napomenula ji starší sestra. Lady Charlotte se na Rowenu usmála. „Když se o komplikacích mluví, často je to zázračně pomůže rozmotat. A vzhledem k tomu, že ses osmnáct let dívala na lorda Graye určitým způsobem, nejspíš potrvá nějakou dobu, než ho uvidíš jinýma očima.“

Rowena kývla a natáhla se, aby stiskla ruku starší dceři vikomta Hesta. „Přesně tak,“ souhlasila a pečlivě zastírala skotský akcent kultivovaným anglickým tónem, jehož zdokonalování se věnovala už tři měsíce. „Je to nový způsob uvažování, nic víc.“ Poposedla a zadívala se oknem na jih, aby zahlédla dlouhý průvod kočárů za nimi. Civilizace na koňských kopytech, takříkajíc.

Obsah těch povozů byl výsledkem tříměsíčního zjišťování, jak být řádnou dámou, a toho, jak si připomínala, že pánové hledí pouze s pobavením na dámy, které konverzují o stříhání ovcí a rybaření a pohanském koupání v jezeru. No dobrá. Ona přece není žádný pohan. A teď už má přítelkyně a obdivovatele a garderobu a způsoby, které to potvrzují.

„Všichni si musíme najít nový způsob uvažování, že?“ poznamenala Jane a přesedla si vedle Roweny. „Ty a já budeme švagrové. A jsme ve Skotsku, ze všech míst zrovna ve Skotsku! Nosí všichni horalé kilty? Nikdy mě nenapadlo se zeptat.“

I když uměla ocenit pěkně stavěného muže v černo-červeno-bílých barvách MacLawryho klanu, Rowenu i nadále překvapovalo, jak je většina jejích anglických přítelkyň tímto kusem oděvu uchvácená. „Dneska budou všichni v kiltech a barvách klanu. Ranulf bude chtít, aby jeho nastávající uviděla Glengask v nejlepší podobě.“

Charlotte se zarděla, a to bylo dost povzbudivé. Rowena si už říkala, že starší dcera lorda Hesta nemůže být tak klidná, jak posledních pár dní předstírá. Rozhodně ne, když poprvé spatří to, co bude jejím novým domovem. Svůj nový život.

Potlačila grimasu. Charlotte putuje na sever za úplně novým životem s mužem, který ji zbožňuje. Zato ona se všeho všudy jen vrací ke svému starému životu po třech nádherných měsících v Londýně. Pro ni se nic nezměnilo, kromě ní, samozřejmě. Jak dlouho to však vydrží, zpátky na Vysočině mezi svými bratry?

Už sem nepatří. Patří do báječného, sofistikovaného Londýna.

„Ať cítíš k Lachlanu MacTierovi cokoli a cokoli on cítí k tobě, představuju si, že bude velmi překvapený, až tě zas uvidí, Winnie,“ zaculila se Charlotte. „A co…“ Zmlkla, když k nim dolehlo melodické, vysoké kvílení. „Copak to je?“

Rowena se konečně rozesmála. Ať už ji jinak trápilo cokoli, čtyři MacLawryovi sourozenci se znovu setkají. Spolu a na Glengasku jsou neporazitelní. A Glengask, jakkoli litovala, že neleží o několik set kilometrů jižněji, byl její rodiště. „To je ‚Rudá růže‘ a podle toho, jak to zní, ji hraje nejmíň půl tuctu dudáků. Je to milostná píseň, určená tobě, řekla bych. Už jsme na místě.“

I jí se zrychlil tep, takže si uměla představit, jak asi buší srdce Charlotte. Věděla, jak dychtí znovu po třech měsících spatřit Medvěda a jak chce obejmout chytrého Arrana a jeho novopečenou manželku, kteří strávili čtrnáct dní na útěku před Campbellovými a MacLawryovými. Věděla, že když Ranulf o něco víc než před týdnem opustil Londýn a nařídil, aby ho všichni následovali, nechtělo se jí ještě odjet. Nikdy by však nepřiznala, že součástí jejího zdráhání ohledně návratu do Skotska byl ten vtíravý sen – ten, v němž ji Lachlan MacTier uchvátil do náručí a zlíbal. Dopalovalo ji, že nedokáže přestat s těmi pošetilostmi kvůli muži, který si ji nezaslouží. Okouzlení je hloupá, trapná věc, a měla by se ho proto úplně zbavit.

Zvuk kol se změnil, když kočár sjel z hrbolaté prašné cesty na upěchovaný štěrk a drcené lastury krátké obloukové příjezdové cesty před Glengaskem.

Charlotte i Jane se tiskly k oknům a vzrušeně brebentily, ale Roweně se nechtělo dívat. Zatím ne. I když bratry zbožňovala, jižní Anglie ji volala. Nebo se možná kdesi hlouběji v nitru děsila vlastní reakce, až znovu uvidí Lachlana, a byla jednoduše zbabělá.

„Ach, podívej, Charlotte! To je lord Glengask!“ zvolala Jane a doslova nadskakovala na sedadle. „A tamhle je Arran a Mary Campbellová!“

„Teď už lady Mary MacLawryová,“ opravila ji Charlotte a vyslala další pohled k Roweně.

Měla bych být nesvá nebo žárlit? – uvažovala Rowena. Ano, posledních jedenáct let byla na Glengasku jediná žena a ano, litovala, že neměla příležitost seznámit se s Mary Campbellovou předtím, než s ní Arran uprchl z Londýna, ale upřímně řečeno, představa, že bude mít sestru – dvě sestry, jakmile se Charlotte a Ranulf vezmou – ji plnila blažeností. Tenhle dům byl příliš dlouho plný horkokrevných mužů z Vysočiny.

„Ten velikánský mužský, co je s nimi – to je ten Medvěd? Nebo je to ten druhý? Panebože, je velice… urostlý.“

„Přestaň dotírat, Jane. Za chvilku se to dozvíme.“

Jane se okamžitě odtrhla od okna a popadla Rowenu za ruku. „Moc se omlouvám, Winnie,“ řekla. „Zapomněla jsem, žes odtud odjížděla v hněvu.“

Rowena opětovala stisk. „Chceš říct, že jsem vyklouzla zadními dveřmi a utekla do Londýna v hněvu,“ pousmála se. „Vím, že už mi odpustili, a kdyby ne, stačilo by jen poukázat na to, že Ranulf by se nesetkal s Charlotte a Arran by nikdy nepoznal Mary, kdyby se nevydali za mnou. Pokud jde o to ostatní, otevřely se mi oči.“

Když domluvila, kočár se zhoupl a zastavil. Dveře se rozlétly tak prudce, až málem vypadly z pantů, a dřív než stihla vykviknout, naklonil se dovnitř Medvěd, popadl ji kolem pasu a vynesl na příjezdovou cestu. Tam ji uchvátil mohutnými, silnými pažemi a obklopil známou vůní kůže a mátového mýdla.

„Medvěde, nemůžu dýchat!“ zajíkala se, ale opětovala objetí. Jestliže měl Munro MacLawry radost, že ji vidí zpátky doma, pak bylo se světem všechno v pořádku. Nebo aspoň skoro všechno.

Konečně ji pustil a o půl kroku poodstoupil. „Přisámbohu,“ protáhl se silným skotským akcentem, „ty jsi snad vyrostla. A vida, jaké máš vlasy, Winnie… hezčí než havraní křídla. Co ty na to, Lachu?“

Sotva se stihla v duchu napřímit, než se jí v zorném poli objevil vikomt Gray. Stejně jako její bratři měl na sobě svůj bílo-černo-červený kilt, ale tím vnější podobnost končila. Zatímco Rowenini bratři byli vysocí a ramenatí a samý sval, Lachlan byl štíhlejší a útlejší v pase. Vlasy měl tmavě mahagonové, ne uhlově černé jako MacLawryové, i když převzal Medvědův sklon vyhýbat se lazebníkovi. Jeho oči jí vždycky připomínaly líbezné jaro – ale to bylo dřív. Teď byly jednoduše jen zelené.

„Ano,“ zatvářil se, jako by si nebyl jistý, zda jí má stisknout ruku, nebo obejmout. „Velice módní. Vítej doma, Winnie.“

Natáhla ruku, aby ho ušetřila dilematu. Nejspíš to není jeho vina, že v sobě nemá ani špetku romantiky, usoudila. „Nepochybně tě překvapuje, že nemám ve vlasech bodláky,“ poznamenala s nacvičeným úsměvem a s nově nacvičeným akcentem.

Svraštil obočí. „Co se ti stalo s hlasem?“ zeptal se.

„S hlasem se mi nestalo nic,“ odpověděla a co nejrychleji vyprostila své prsty z jeho. Byl její pošetilá, mladická minulost. Nic víc. A budoucnost si vezla s sebou v těch ostatních kočárech, takže od něj nepotřebuje vůbec nic. „Tak se správně mluví. Kdybys mě teď laskavě omluvil, ráda bych se seznámila se svou novou švagrovou.“

S těmi slovy se k němu otočila zády a dlouze vydechla. Čeho se obávala? Že ji opustí zdravý rozum a pokusí se ho políbit?

Ha. Je to pouhý muž – byť velice hezký muž – a není už jediným potenciálním nápadníkem, kterého zná. Není dokonce ani jediným přítomným nápadníkem.

A kvůli tomu ještě musí maličko manévrovat. V půli cesty k novopečené švagrové zahnula tam, kde stál její nejstarší bratr se svou nastávající. „Děkuju ti, žes mi dovolil pozvat několik přátel, Ranulfe.“

Markýz s nevyzpytatelným výrazem kývl hlavou. „Potřebuju na svatbě pár anglánských svědků, takže řekněme, že je to oboustranně prospěšné. Ačkoliv tys asi sledovala spíš svoje vlastní záměry než moje, když jsi rozesílala pozvánky.“

„Nesmysl, Ranulfe. Přivezla jsem zástupce nejlepších anglických rodin.“ Aspoň převážně.

Sklouzl pohledem od Charlotte k jejím rodičům, kteří se blížili od jednoho z následujících kočárů. „To se nejspíš dozvíme,“ opáčil, pak k ní přistoupil o půl kroku blíž a sklonil černovlasou hlavu. „Jen nezapomínej, že tohle není Londýn. Pohřbím každého mládence, co zajde moc daleko, Roweno.“

„Nemyslím, že by se některý z nich opovážil,“ odpověděla po pravdě, když z kočárů začalo vystupovat stádečko Angličanů a hlučně se hemžilo na příjezdové cestě. „Tohle je tvoje království.“

„Ano, to je,“ souhlasil, vzal Charlotte za ruku a zadíval se na svou nastávající, jako by uplynulo daleko víc než týden od chvíle, kdy na ní naposled spočinul očima. „Vítej v Glengasku, leannan,“ zašeptal a políbil jí klouby prstů.

„Je krásný,“ opáčila Charlotte s vřelým, nadšeným úsměvem. „Přesně jak jsi ho popisoval.“

„Je ještě hezčí, když jsi tu ty.“ Ranulf naklonil hlavu ke straně. „A vědělas, že my na Vysočině dáváme přednost stínání hlav?“ zvýšil hlas.

„Odkdy?“ ozvala se Rowena a svraštila čelo. Takhle všechny zastraší dřív, než se uvnitř sídla ocitne první zavazadlo.

„Určitě je vám všem známo, že na Vysočině platí jiná pravidla, než na jaká jsou tihle změkčilí angličtí mládenci zvyklí,“ pokračoval nevzrušeně. „Kupříkladu my se tady nenamáháme obracet se k někomu zády, když udělá něco nepatřičného.“

„Kdepak,“ ujal se slova Medvěd a sklouzl přitom pohledem od bratra k tuctu kočárů, z nichž se dosud hrnuli dámy a pánové a sloužící. „My vám tady rozbijeme nos a praštíme s vámi o zem.“

„A pak vám najdeme pěknou hlubokou bažinu, do které vás uložíme k odpočinku,“ dokončil Arran, který zjevně pochopil účel sdělení.

Roweně se hrnula horkost do tváří. „Tak dost,“ syčela. „Moji přátelé nejsou zvyklí na výhružky a násilí. A jestli chceš působit jako gentleman,“ pokračovala a jen taktak nenamířila na Ranulfa prstem, „nemůžeš hulákat na lidi, kteří neudělali nic špatného.“

Ranulf zvedl jedno obočí. „Umím být gentleman,“ zabručel svým výrazným skotským nářečím. „Taky mám oči. Máš s sebou hodně anglánských mužských, piuthar. Neřekl bych, že jsou tu proto, aby byli svědky na mé svatbě. V první řadě většinu z nich neznám.“

„To není…“

„A měli by si zapamatovat, že jsi má jediná sestra,“ pokračoval, „a že jsem se o tebe dlouho nestaral jen proto, aby se teď stalo něco… nepřijatelného.“

Pustil Charlottinu ruku a udělal jeden dlouhý krok vpřed. „Ani ti nehodlám dovolit zapomenout na tvůj původ, ať už mluvíš, jak chceš roztomile,“ hovořil dál mnohem tlumenějším hlasem. „Je to jasné, Roweno Rose MacLawryová?“

Musela vynaložit velmi mnoho vůle, aby vzhlédla do jeho kamenných modrých očí. „Ano. Jistě. Chápu.“

„To je dobře.“

Ha. Tohle říkají muži, kteří se vsázejí o to, kolik whisky dokážou zkonzumovat. Inu, její bratři a taky Lachlan by se měli rovněž chovat slušně. Protože měla jasnou představu, že její noví přátelé problém nebudou. Koneckonců, všichni měli vychovatelky a domácí učitele a lektory tance. Všichni se umějí chovat na bálech a slavnostních večeřích a domácích večírcích. A ať už si to Ranulf uvědomuje, nebo ne, chybí jen velmi málo, aby i ona dala přednost takovému životu před tím, v čem vyrůstala. Chybí už jen málo, aby se misky vah zhouply. Po pravdě řečeno, správný muž by to dokázal velice snadno. Ve víru sukní pokračovala k Arranovi a Mary, kteří stáli trochu stranou davu u domovních dveří.

Lachlan MacTier o krok ucouvl, aby mu na nohu nedopadla těžká truhla. „Věděls, že s sebou přiveze na sever půlku Londýna?“ zahučel k Medvědovi po svém boku.

„Ne,“ zavrčel Munro. „Ran říkal, že se svatby má zúčastnit rodina jeho Charlotte a pár přátel Winnie a Hanoverových. Ne tohle stádo.“ Svraštil obočí. „Jsou všichni tak… roztomilí. A rozbitní.“

„Ano.“ Lachlan se zadíval na vysokého, hubeného mládence s vysokým límcem a blond vlasy, které byly na pohled tak hladké a lesklé, až se od nich nejspíš mohlo odrážet slunce. „Rozbitní.“

Ať už říkal Calder cokoli, tihle nazdobení lidé se nepodobali takovým, s jakými by se lord Glengask přátelil, natožpak aby je zval pod svou střechu. A vzhledem k tomu krátkému proslovu před chvilkou se zdálo, že to byl nápad nejmladší MacLawryové. Lachlan sklouzl pohledem stranou. Černovlasá Winnie MacLawryová se zavěsila do jednoho z vyšších chlapíků, usmívala se tomu, co říkal, a ukazovala na velkolepou šedobílou stavbu za nimi.

Tyhle lidi pozvala ona – nebo aspoň značnou část z nich. Opravdu cítí už po pouhých třech měsících v Anglii tak velké propojení s Anglány, že si potřebuje vozit Londýn s sebou na Vysočinu? Nebo se to děvče, které se za ním plahočilo skoro dvě desítky let s copánky a příliš krajkovými sukénkami, pokouší probudit v něm žárlivost?

Možná její obdiv k sobě přeceňoval, ale možná taky ne. Arran i Medvěd zazlívali její útěk do Londýna v první řadě jemu. Pokud to, že děvčeti daroval u příležitosti jeho osmnáctých narozenin pár krásných jezdeckých holínek, mohlo způsobit, že dotyčná opustila svůj celoživotní domov i rodinu, pak to nejspíš byla jeho vina, ale připadalo mu to velice pošetilé a přehnaně dramatické. Dostala záchvat vzteku a teď už je doma. Nic jiného se nezměnilo, leda snad způsob její řeči, zřejmě.

„Doufám, že si nemusíme zapamatovat všechna jejich jména,“ mumlal Medvěd.

„Nejsou to jen samí muži, Medvěde,“ poznamenal a obdařil přítele pousmáním. „A jsme tu my, dva fešní svobodní mládenci, co čekají na svatbu tvého bratra.“

„Ty nejsi svobodný mládenec, Lachu.“

„Jsem svobodný mládenec a tím jsem si naprosto jistý. Nemám manželku, a ani si na žádnou nedělám zálusk.“

„Možná,“ zadumal se po chvilce Medvěd a pak ukázal bradou na svou sestru. „Ale ví to ona?“

„Při samotném Luciferovi, Munro. Na manželství musí být dva a já jsem tvé mrňavé sestře nikdy nic takového nesliboval. Nech toho. Už tak je dost zlé, že mi pořád píše básně. Nezačínej s tím ještě i ty.“

„Tak ti tedy ještě pořád píše básně?“ přistoupil k nim Arran se svou novomanželkou Mary po boku.

„Ne. Měla moc práce s nakupováním v Londýně, to se vsadím. Víš přece, že toho před pár týdny nechala.“ Vlastně to zprvu působilo trochu divně, když na něj každý den nečekal dopis, v němž mu hustě psané řádky vyprávěly o všem, co prožila během prvních dnů v Londýně. Skoro mu připadalo, jako by tam byl s ní. Samozřejmě neodepisoval, protože její bratři ho hlídali jako ostříži a on nehodlal padnout do nějaké pasti jen ze zdvořilosti. A tak se mu ulevilo, když toho nechala. Stejně jako se mu ulevilo, že se mu nepokusila vrhnout do náruče, když před několika minutami vystoupila z kočáru.

„Pak nejspíš jsi svobodný mládenec,“ plácl ho Arran po rameni. „Jen nezapomínej, že Ranulf se žení s prvním anglánským děvčetem, které mu v Londýně přišlo na oči. Hádám, že nechceš, aby to potkalo i tebe.“

„Hm,“ ozvala se Mary a opřela se o jeho rameno. „Jestli si správně vzpomínám, nezbláznil ses ty do prvního skotského děvčete, cos v Londýně potkal? A nebyla to náhodou Campbellová?“

Prostřední z MacLawryových bratrů se zazubil. „Nezbláznil jsem se, děvče.“ Sklonil se a políbil ji na tvář. „Ale srdce se mi zastavilo.“

Položila mu dlaň zepředu na levé rameno. „Viděla jsem, jak tě postřelili, Arrane,“ zašeptala. „Nežertuj o zastaveném srdci.“

„Óóó, vy dva mě snad rozpláčete,“ poznamenal Medvěd. „Pojď, Lachu. Budeme svobodní mládenci a představíme se těm půvabným, delikátním děvčatům.“

„Jen nezačni řvát a nevyděs je, Medvěde.“

To se mu aspoň trochu podobalo. Po pravdě řečeno, to poslední, o co Lachlan stál, bylo zaplést se s nějakou cizinkou, kterou by nejspíš odfoukl silnější větřík a o níž by se mohlo ukázat, že je z otcovy strany spřízněna s MacDonaldy nebo něco podobného. Při svatém Ondřeji. Mladší sestra Glengaskovy nastávající byla docela pěkná a Ranulf už zřejmě rodokmen její rodiny schválil. Mohla by být vhodná aspoň k laškování, jak říkají Angláni.

„Neříkejte, že jsem vás nevaroval, mládenci,“ zavolal za nimi Arran.

Než byly všem hostům i sloužícím přiděleny ložnice a než se shledali se svými zavazadly, podařilo se Lachlanovi zhruba je spočítat – ačkoliv sloužící byli oblečení tak dobře, až si nebyl docela jistý, zda zařadil každého do správné kategorie. Sedm pánů, pět děvčat, čtyři Hanoverovi včetně lorda a lady Hestových a obou jejich dcer a sedmnáct sloužících včetně anglického komorníka jménem Ginger, kterého si opatřil markýz z Glengasku. Poprvé… od počátku věků měli v sídle moci MacLawryů Angláni převahu nad Skoty.

Lachlana nijak nepřekvapilo, když ho Glengask dostihl v knihovně, kam se uchýlil se sklenkou whisky. Medvěda ten zmatek sice bavil, ale Lachlan dával přednost rozhovorům, v nichž slyšel, co protistrana říká. „Slyšíš to?“ zeptal se z křesla u nevelkého ohně v krbu. „Stěny vibrují hlukem. Větším hlukem než obvykle, chci říct.“

„Ano.“ Ranulf si nalil sklenku a usedl do protějšího křesla. „A polovina MacLawryových pohřbených u jezera se otáčí pod náhrobky. Celý Glengask pohltí každou chvíli bažina.“

Lachlan se zasmál a pohlédl k zavřeným dveřím. „Byl tenhle vpád tvůj nápad, nebo Winniin, jestli se můžu zeptat?“

„Svatba na Vysočině byl můj nápad,“ odpověděl markýz. „Seznam hostů jsem nechal na Roweně, protože jsem musel jet napřed.“ Nerozváděl to, ale Lachlan věděl, že vyrazil tryskem na sever pouze ve společnosti a pod ochranou jednoho štolby a vlkodava a že dorazil do Gretna Greenu právě včas, aby zachránil Arrana a Mary a zabránil otevřené válce mezi MacLawryho a Campbellovým klanem.

„Působí velice… anglicky,“ nadhodil Lachlan.

„To taky jsou. A očekávají, že budeme anglická domácnost. Což nejsme.“ Ranulf poposedl dopředu. „Hodlám se postarat, aby ochutnali skotské pohostinnosti, ale současně nechci, abychom si tu udělali ostudu. Potřebuju si půjčit část tvého personálu.“

Lachlana ten požadavek nepřekvapil, ale působilo nezvykle, že ho markýz vznesl přímo. Ať už se na jihu postupovalo jakkoli, na sever od Fort Williamu bylo Glengaskovo slovo zákon. Jeho klan měl nejvíc členů – a největší armádu – na Vysočině. Žádat o sloužící byla pro něj triviální záležitost.

„Kolik jen potřebuješ,“ odpověděl.

„Děkuju. Najmu pár kuchařek z vesnice a další mládence do stájí, ale nechci, aby mlynářův Robert vyklopil někomu do klína haggis.“

„Winnie ti měla vzkázat, že s ní na sever přijede půlka Mayfairu.“

Tmavě modré oči na něj upřely zádumčivý pohled. „Nemyslím, že účelem bylo překvapit mě.“

Hm. „Už kolik týdnů mi nepsala, Rane. A předtím mi sotva podala ruku, jak pospíchala pozdravit Arranovu paní a své nové přátele.“

„Ale i tak. Myslím, že je nejvyšší čas, abychom si popovídali, Lachlane.“

To neznělo slibně. Past, která mu visela nad hlavou prakticky od Winniina narození, se evidentně chystala sklapnout. Nic není protivnější než předem nalinkovaný život. A on o něj nestál. „Rane, neměl jsem nic společného s tím, jak se na mě lepila,“ zaprotestoval. „Nedal jsem jí žádnou příčinu k domněnkám, chci říct. Medvěd a vy ostatní jste mi bližší než vlastní bratranci a nemám vlastní sourozence. Žádné kromě vás.“ Ani to se nezdálo dostatečně jasné. „Jste moji bratři. A ona je má sestra.“

„Tak tedy dobře.“ Ranulf si zvolna lokl whisky. „Jsi dobrý chlap, Lachlane, a já bych neměl žádné námitky, kdyby ses rozhodl ucházet o Rowenu. Ale jsem rád, že ses vyjádřil, protože nechci, aby se utápěla v nadějích na něco, co se nikdy nestane.“ Dopil a vstal. „Chci to od tebe slyšet – že nemáš v úmyslu požádat o ruku mou piuthar. Protože musím vymyslet nějaké plány, jestli nechci, aby se provdala za nějakého anglánského lorda s pozemky na opačném konci království.“

Lachlan také vstal. „Nemám v úmyslu požádat o ruku Winnie,“ pronesl nahlas a v duchu se teď ptal, jestli je únik před tím, co se zdá nevyhnutelné, vždycky tak jednoduchý.

Nepřipadalo mu to tak, ovšem nehodlal si nechat tuhle příležitost ujít. „Už do mé rodiny patří.“

„Ve tvých představách je to možná sestra, ale můžu ti zaručit, že ona tě nikdy jako bratra nebrala. Nikdy. Ale nemám se do toho co vměšovat.“ Glengask ztěžka kývl hlavou a vykročil ke dveřím. „Povím jí to. Nestojím o žádná nedorozumění.“

„Povím jí to já,“ opáčil Lachlan, ačkoliv si nebyl docela jistý, proč cítí potřebu promluvit. Obvykle se ženské hysterii a slzám vyhýbal za každou cenu. „Uvěří mi, doufám.“

„Hleď, aby ti uvěřila. A pověz jí to ještě dnes, buď tak laskav. Bylo by mi milejší udržet všechny hlouposti na minimu.“

„Souhlasím.“ Zaváhal, pak postavil sklenku a ohlédl se přes rameno na markýze u dveří. „Už jsem jí to říkal, víš.“

„Neříkal. Vždycky jsi to nějak obešel. Vyslov to jasně a ušetříš nás všelijakých nepříjemností.“ Glengaskova ramena se pozvedla a zase klesla. „A žalu.“

Jakmile se Glengask vrátil do chaosu panujícího ve zbytku domu, Lachlan dopil whisky. Připadalo mu, že v průběhu let dal dost jasně najevo, že by nikdy nemohl chovat… romantické city k mrněti, které ho pronásledovalo jako dychtivé štěně od chvíle, co se naučilo batolit na vlastních nožičkách.

Připadalo mu, že vlastně docela dobře balancoval na pokraji, odrážel její holčičí útoky a současně jí nezlomil srdce. Zřejmě jeho rafinovanost nikdo neobdivoval – ačkoliv rafinovanost nikdy nepatřila k nejužívanějším zbraním MacLawryho arzenálu.

Teď měl však poprvé pocit, že budoucnost patří jemu. Byl to pocit téměř opojný. Nikdo od něj nic nečekal. No, skoro nikdo. Ranulf od něj jednu věc očekával. Vyfoukl vzduch a vstal. Radši ať to má za sebou. Doufal, že ji nerozpláče. To poslední, o co stál, bylo, aby mu Medvěd rozbil nos, protože rozplakal sestřičku té žulové hory.

Winnie našel v jednom z obývacích pokojů v patře. Převlékla se do roztomilé krémové a modré toalety, ačkoliv na té, kterou měla na sobě při příjezdu, mu nepřipadalo nic špatného. Vydávala se však za Angličanku a každý věděl, že Angláni se převlékají častěji, než laň stříhá ušima.

Seděla uprostřed svých švitořivých nových přátel a všichni se smáli něčemu, co říkal ten vysoký chlapík s lesklými vlasy. Lachlan si nevybavoval jeho jméno, ale pochyboval, že ten hubeňour by dokázal i jen zvednout kládu – natožpak ji hodit.

„Mohla bys na slovíčko, Winnie?“ zeptal se a v duchu se ptal, proč je najednou tak… nesvůj. Strávil v tomhle domě skoro stejně času jako ve svém vlastním, ale mezi těmito lidmi, zvuky a vůněmi, které s sebou přinesli, se nedokázal ubránit pocitu, že sem tak docela nepatří.

„Zajisté, lorde Grayi,“ opáčila Winnie vesele a vstala. „Jane, nedovol lordu Samstonovi začít s další historkou, dokud se nevrátím.“ Blýskla úsměvem po žlutovlasém muži u okna.

„O tom by se mi ani nesnilo, lady Roweno,“ zaševelil a vysekl poklonu, která by mu neudělala ostudu ani u královského dvora.

Lachlan následoval Winnie do zimní zahrady na konci chodby. Mezi růžemi a liliemi v květináčích – rostlinami příliš choulostivými pro proměnlivé skotské počasí – stály dřevěné lavičky a křesla. „Jsou jako opice ve zvěřinci,“ poznamenal s pousmáním. „Všichni brebentí najednou a podkuřují vůdci stáda.“

„A kdo je vůdce stáda, co myslíš?“ Winnie odkráčela k jednomu z velkých oken, směřujících na jih.

„Ten lord Samston. Nikdo ani nedutá, když mluví on.“

„Jsi velmi všímavý,“ opáčila, opřela se zády o rám okna a založila si paže na hrudi. „Ale vzhledem k tomu, že ti byl představen jako hrabě ze Samstonu, jsi to už věděl.“

„Ne,“ opáčil Lachlan, ačkoliv chápal, že by měl nejspíš přejít k věci a Winnie neprovokovat. Škádlil ji však celý život a na rozdíl od těch nafrněných mládenců přes chodbu se neobával jejího vzteku. „Nejde o titul. Ne docela. Samstona je třeba nespouštět z očí.“

„Budu si to pamatovat.“ Zvedla jedno půvabné obočí. „Naštěstí je pohled na něj moc příjemný.“

„Na něj? Je moc nablýskaný.“

Winnie naklonila hlavu ke straně. „Maličko to nechápu, Lachlane. O jakém slovíčku jsi to předtím mluvil? Chtěls mi sdělit, že je lord Samston mocný, nebo že je nablýskaný?“

„Ani jedno z toho. A pořád nevím, proč cítíš potřebu mluvit jako Anglánka,“ zamračil se. „V Londýně si můžeš ohlupovat, koho chceš, ale teď jsi doma.“

Otočila se k němu zády a předstírala, že upřeně hledí na ostré vrcholky okolních hor. „O to tedy jde? Nelíbí se ti, jak mluvím? Protože do toho ti opravdu nic není.“

„To nejspíš není. A ne, taky to není to, co jsem ti chtěl říct.“

„Tak mi řekněte, co jste chtěl, lorde Grayi, ať se můžu vrátit ke svým povinnostem hostitelky.“

Lachlan se mračil na týl její hlavy a elegantně svinuté černé vlasy. Před několika měsíci by Winnie MacLawryová vynaložila ohromnou námahu, aby mu zabránila ukončit rozhovor. Jednou dokonce i předstírala, že si vymkla kotník, aby ji odnesl od Loch Shinaig zpátky do domu. Pověřil tím stájníka Donalda a ona se rázem zotavila.

Jenže to nebylo tady ani teď. A čím dřív jasně vyjádří své záměry – nebo neexistenci záměrů – tím dřív se může přestat obávat, aby nepadl do nějaké pasti jednoduše jen proto, že Ranulf nedokáže odepřít své sestře nic, po čem doopravdy zatouží.

Nadechl se. „Mohla by ses obrátit ke mně?“

Ramena se jí zvedla a klesla, a pak se znovu otočila. „To zní vážně,“ dumala, stále s trochu dopáleným výrazem. Určeným jemu – což bylo samo o sobě neobvyklé.

„Vím už dlouho, že sis zamanula… aby věci probíhaly určitým způsobem, děvče, a vím, že jsem byl jeden z důvodů, proč jsi upláchla do Londýna – abych v tobě viděl dámu, a ne mrňavou holku.“

„To ne…“

„Ale to je vedlejší, Winnie,“ pokračoval a nedal se přerušit. „Vždycky tě budu vidět takovou, jaká jsi, to škvrně s odřenými koleny, co jsem učil rybařit.

Chci říct, že si tě nikdy – nikdy – nevezmu, Winnie, takže ať už sis vzala do hlavy cokoli, nenamáhej se. Bav se s přáteli, pomáhej lady Charlotte se skotskou svatbou, ale nečekej, že by mezi námi dvěma k něčemu došlo. Rozumíš?“

Dlouhou chvíli na něj upřeně zírala, zatímco on čekal, kdy jí z hezkých šedých očí vyhrknou slzy. Medvěd se ho nejspíš pokusí zmlátit, ale Ranulf mu to prakticky nařídil. Ne že by ji on chtěl vidět plakat.

Winnie se usmála. Pak vybuchla smíchy. „I propána,“ vypravila ze sebe.

To neznělo jako projev zlomeného srdce. Lachlan svraštil čelo dřív, než se stihl rozpomenout, že je to vlastně dobře. „Co je tu sakra k smíchu?“

„Tvářil ses tak vážně. Moc se omlouvám,“ opáčila. „Chudáčku Lachlane. Určitě ses vyděsil pokaždé, když jsi mě uviděl.“

„Ne. Nevyděsil jsem se. A nebojím se tě ani teď. Jen chci, abys věděla, že my dva se nevezmeme.“

„To samozřejmě chápu. Byl jsi dětské okouzlení. Teď už rozhodně dítě nejsem.“

Tohle nečekal. „Jsou to tři měsíce. Akcent se ti změnil, ale srdce? To asi není tak jednoduché.“

„Teď ti nerozumím. Žárlíš, že jsem pochopila, co chci, a že to nejsi ty?“

„Jenom pochybuju o pravdivosti tvých slov, děvče.“

„Ale třesky plesky. Ještě před třemi měsíci jsem takřka nepromluvila s mužem, který by nebyl můj bratr. Nikdy jsem netančila valčík s nikým jiným než s vámi čtyřmi a nikdo mi nikdy nesložil kompliment, aniž by se jich předem zeptal. A tak se omlouvám, že jsem tě tak neúnavně pronásledovala, ale sotva mi to můžeš mít za zlé.“

„Nemám ti za zlé nic. Jen chci, aby mezi námi bylo jasno.“

„Máme jasno. Ale tenhle rozhovor je zbytečný. Pobyt v Londýně mi otevřel oči,“ odpověděla, stále klidně a vyrovnaně. „Psala jsem ti dopisy, a tys nikdy neodpověděl. Kam až moje paměť sahá, žádala jsem od tebe květiny a tance a básně, a ty ses nenamáhal. Ani jednou.“ Přikročila k němu a položila mu ruku na paži. „Už o tebe nestojím. Plýtvala bych časem.“

Pak se naklonila a sestersky ho políbila na tvář. „Ale děkuju ti, žes mi přesně ukázal, o náruč jakého muže nestojím. Tuhle lekci jsem se naučila dost dobře.“ S těmi slovy mu přejela prsty po rameni, prošla kolem něj a opustila místnost, přičemž si broukala nějakou melodii.

Lachlan zůstal dlouhou chvíli stát na místě a snažil se zastavit svět, který se s ním točil. Co to k čertu bylo? Skoro osmnáct let ho pronásleduje, a najednou je pro ni ztráta času? Ha. Toho dne, kdy nedokáže potěšit ženu – každou, kterou si vybere –, si uváže kameny kolem pasu a skočí do Loch Shinaig.

Ovšemže se nezajímal o Winnie MacLawryovou, takže co čekala? Bylo to absurdní. Prahla po něm, rozmyslela si to a pak usoudila, že ho kvůli tomu může urážet? Neudělal nic špatného. Sakra, neudělal vůbec nic. Naschvál. Kdyby o ni stál, dostal by ji a tím to končí.

Ovšem říct, že není ten druh muže, po jakém touží – to od ní bylo urážlivé. Je stejně krásný a okouzlující jako všichni ti lumpové, co v obývacím pokoji popíjejí čaj s malíčky vytrčenými do vzduchu. Není sice hrabě, ale je sakra vikomt. A klidně by se vsadil, že bůhvíkolik jejích hezkých, křehkých anglánských děvčat bude přijímat jeho pozornosti s největší radostí. To jí dá za vyučenou.

A to všechno si dovolí děcko s bodláky ve vlasech. Klidně si může hrát na dospělou, ale on se možná stejně klidně rozhodne jí ukázat, že tohle není dětská hra. „Teď jsi tomu dala, děvče,“ mumlal. „Neházej nikomu rukavičku, jestli nejsi připravená na to, že ji zvedne. Uvidíme, koho stojí za to chtít. A mít.“ Ona to nebude, ale může se na to sakra klidně dívat.

Kapitola dvě

„Vážně byste si měla vzít čepec nebo teplý klobouk některého vašeho bratra, mylady,“ říkala Mitchellová, když zastrkovala kartáč na vlasy a zbylé vlásničky do zásuvky toaletního stolku. „Tady nejsme v Londýně. Ve větru by vám mohly umrznout uši.“

„Já tady vyrůstala, Mitchellová,“ opáčila Rowena a naposled se zatočila před vysokým zrcadlem, aby obdivovala svůj červenočerný jezdecký úbor a krásný červený cylindr, trůnící na černých vrkočích vlasů. „Na počasí jsem nezapomněla, pro všechno na světě.“ Sebrala jezdecké rukavice a zamířila ke dveřím. „Ale k tomuhle úboru si nemůžu vzít čepec, to by se mi všichni Angličané vysmáli. Kdybych si vzala některý ten Medvědův plandavý klobouk…“ Přehnaně se otřásla. „Kdybych to udělala, mohla bych klidně všem ušetřit nesnáze a odejít do kláštera.“

„Klobouk ještě nikomu vyhlídky na manželství nezkazil,“ trvala komorná zarputile na svém.

„Zatím možná ne. Ale já nechci být první.“

„Tak ať nás svatá Brigita všechny ochraňuje.“

Rowena vyšla z ložnice a sestoupila do přízemí. Dům kolem ní už procitl a dívka se usmála, když uslyšela, jak si jedna z pokojských v patře bzučí nějakou melodii, zatímco roztahuje závěsy a uklízí pokoje, po ránu opuštěné. Glengask byl odjakživa hlučný, živý dům, plný hostujících náčelníků a spojenců a pachtýřů a dudáků a mnoha mužů, které původně považovala za lokaje, dokud nakonec nezjistila, že jsou to skotští válečníci, členové MacLawryho klanu, které Ranulf povolal, aby pomáhali střežit rodinu. Ochraňovat ji.

Dnes se staré opevněné sídlo otřásalo a dunělo hlukem dalších dvou tuctů Angličanů a Angličanek a sloužících – samých Anglánů. Zařídila to ona, a ať už z toho měli její bratři jakékoli pocity, přátelství s Angličany jim může jedině prospět. Ještě líp, mohli by usoudit, že schvalují muže, za něhož se rozhodne provdat. Přinejmenším už určitě nepodporují Lachlana – a pokud ano, musí jim napravit hlavu. Netušila, proč cítil potřebu sdělit jí, že by se k sobě nehodili, protože sama na to přišla už před několika měsíci. A on k ní zjevně nikdy žádné romantické city nechoval.

Už byla v polovině dlouhé galerie v patře lemované portréty, když ji silná ruka popadla za rameno a zatáhla stranou do zbrojnice. „Co to…“

„Zaskočilas nás, víš,“ zaburácel Medvěd a pustil ji. V levé ruce se mu volně pohupovala válečná sekera a podle toho, jak vypadal pahýl stromu, který v její nepřítomnosti bůhvíjak dovlekli do místnosti, něco ho dopálilo. Zřejmě ona.

„Ranulf tu byl o tři dny dřív než my,“ uhlazovala si rukáv nového jezdeckého úboru. „A protože nám nařídil sbalit se a následovat ho na sever, můžeš to vyčítat jemu.“ Přimhouřila jedno oko. „Nebo Arranovi, protože to on zamířil na sever, když jsme před sebou měli ještě tři týdny do konce společenské sezony.“

„Nesnaž se to přibarvovat, piuthar. Ran nepozval do Glengasku půlku mayfairských hejsků. To je tvoje dílo.“

„Ano, je.“

„Ha! Přiznáváš to.“

Založila si ruce v bok. „Víš, jak se říká ženám tvého věku, které nejsou vdané?“

Naklonil hlavu ke straně, kadeř příliš dlouhých černých vlasů mu spadla přes jedno šedozelené oko. „Zoufalky?“ navrhl.

„To taky. Říkají jim ‚staré panny‘ a taky že ‚zůstaly na ocet‘. Jsi jen o šest let starší než já, Munro.“

„Žádné strachy, Winnie. Lachlan se z toho…“

„Lachlana MacTiera si nevezmu,“ přerušila ho a nedbala na jeho mračení. „Ano, vím, že jsme to všichni předpokládali, ale Lachlan ne. A já byla hloupá, když jsem si myslela, že stačí, abych si to přála, a ono se to stane.“

„Tak já s ním tedy promluvím.“

To by byla katastrofa. „Už se stalo. Nebo spíš on mě vyhledal, aby mi řekl, že ztrácím čas a že by nám to nikdy neklapalo.“ Pokrčila rameny, napůl pořád ještě překvapená, jak málo to bolelo. Celoživotní sen se zřejmě skutečně dá odsunout stranou, jako by o nic nešlo. Protože se to stalo. Dokázala to. „A ne abys ho mlátil za to, že je upřímný.“

„Zdá se, že tu zprávu neseš moc dobře,“ dumal bratr, který jí byl věkem nejblíž, a bedlivě přitom pozoroval její tvář.

„Vzdala jsem se ho týden potom, co jsem odtud odjela,“ vysvětlila. „Jsem hezké děvče, Medvěde, a mám lepší věci na práci než tesknit po muži příliš… tupém, než aby mě ocenil.“ Zatočila se ve svém módním úboru. „Dostal šanci a vzhledem k tomu, jak naprosto postrádá vášeň a romantiku, jsem ráda, že mě nikdo nehodlá nutit držet se něčeho, čemu jsem věřila v době, kdy jsem ještě věřila i na jednorožce.“

Opakovala si to v duchu už mnohokrát a čím víc si to říkala, čím víc si vybavovala, jak málo o ni Lachlan kdy dbal, tím větší to dávalo smysl. A když to teď pronesla nahlas, znamenalo to jen oficiální zakončení příběhu Lachlana a Roweny, pohádky o naivní dívence, která konečně dospěla a pochopila, že její princ je pitomý pařez.

Medvěd se na ni dlouze zahleděl. „Takže ti nóbl mládenci tu jsou, aby sis z nich vybrala?“ zeptal se nakonec. „Provdala by ses za Anglána, který by tě odvedl z Vysočiny?“

To bylo jediné, co ji trápilo. I když před třemi měsíci toužila uprchnout z Glengasku, i když ji unavovalo, jak je tu všechno zaběhané, i když si se svým pečlivým akcentem a v šatech z Paříže připadala nesmírně sofistikovaně, po bratrech by se jí stýskalo. „Já nevím,“ odpověděla po pravdě. „Z lásky bych to asi udělala.“

Gaelsky zaklel. „To se mi nelíbí,“ dodal zbytečně. „Víš jistě, že jsi sem ty pěkné mládence nepozvala jen proto, aby si tě Lachlan všímal?“

„Ach, při svaté Brigitě. Nemluv nesmysly, Medvěde.“ Možná jí nevadilo předvést lordu Grayovi, že jiným mužům připadá zajímavá, ale to byl jen projev pýchy. „Všichni ti lidé jsou Ranulfovi potenciální spojenci. Netáhneš aristokrata tisíc mil daleko, jen aby někdo žárlil, to by mělo následky. A proč bych zvala i přítelkyně, kdyby mi šlo o to, aby si mě nějaký muž všímal?“

„To se nejspíš ještě uvidí.“ Pohlédl přes ni do hlubin domu. „Takže to znamená, že ta děvčata jsou lovná zvěř, ne?“

To ji přimělo svraštit čelo. „Jsou to mé přítelkyně. Pokoušela jsem se dát Jane Hanoverovou dohromady s Arranem, a nedopadlo to dobře. A ty jí srdce taky nezlomíš.“ Zadívala se na něj, ztuhla podezřením. „Myslela jsem, že se dvoříš Bethie Peterkinové.“

Pokrčil rameny, na rtech mu vytanul úsměv. „Dvořil jsem se a vyhrál, Winnie. Chlap potřebuje dobývat nová území.“

„Tak tedy dobývej. Snaž se ale nerozpoutat další války, tu poslední Ranulf právě ukončil.“

„Ano, a dopadlo to tak, že se Arran oženil s Campbellovou.“ Potřásl chundelatou hlavou. „Campbellová žije v Glengasku. A je to skvělé děvče. Žijeme v divné době, to je sakra jistá věc.“

S tím rozhodně souhlasila. „Jestli už jsi tedy přestal lamentovat, vyrazím si s přáteli na vyjížďku.“

Medvěd zafuněl. „Ti angličtí poníci, co si přivezli s sebou, se nedožijí večera, jestli nepojedete krokem. Aspoň budeme mít k večeři čerstvé maso.“

Rowena se zasmála dřív, než se stihla zarazit. „Nech toho, Medvěde. Většina Anglánů nás už tak má za ďábly a barbary. Kdyby tě slyšeli mluvit o tom, že sníme jejich zvířata, uprchli by do divočiny.“

Jak se obracela, chytil ji za ruku a otočil ji zpátky k sobě. „Tak jsi tedy ještě pořád děvče z Vysočiny. To jsem rád.“

Než se mohla spustit další rozmluva a diskuse, opustila zbrojnici a nechala dosti působivý výběr zbraní za zády. Narodila se jako děvče z Vysočiny, ale poučila se. Nemusí být neotesaná ani naivní, ani chodit s bodláky ve vlasech. Rowena se zamračila. Vážně si musí přestat přeříkávat v duchu ten rozhovor. Za prvé od něj uplynuly tři měsíce a za druhé jí jen připomínal, jak byla ještě donedávna hloupá.

Nemohlo ji překvapovat, že si Medvěd – a nejspíš i Ranulf a Arran – myslí, že pozvala hezké mladíky do Glengasku, aby vzdorovala Lachlanovi nebo ho navnadila. Před několika měsíci by něco takového udělala. Představa, že žárlí, figurovala v jejích snech tak často, až ji chvílemi skoro považovala za reálnou.

Jenže to reálné nebylo. Nic z toho, co si o nich dvou představovala, nebylo reálné. Ti muži tady reální jsou a pronášejí k ní lichotky a chválí její oči a důvtip a šaty, a rozhodně jim nepřipadá na obtíž. Dovedou jí zrychlit pulz. Po pravdě řečeno, v téhle chvíli může být jen ráda, že pochopila, jak Lachlana vůbec nezajímá, dřív než si nějak vynutila sňatek s ním. Strávila by pak zbytek života v zoufalství.

„Vy, lady Roweno,“ zazněl tlumený, kultivovaný hlas, když vstoupila do haly, „jste učiněná vidina. Oživlá lovkyně Diana.“

Ne, pokud šlo o Lachlana, litovala jen toho, že dřív nepochopila, jak beznadějné bylo její úsilí. Usmála se, když Adam James, lord Samston, smekl klobouk a pak jí nabídl rámě. „Jestli začínáte den s takovým lichocením,“ opáčila nacvičeným tónem, „do odpoledne už všechny hezké věci vyčerpáte a nebudete mi mít co povědět.“

Hrabě se zasmál. „Nesmysl. Můžu pokračovat dvěma směry. Povzneseněji nebo… důvěrněji.“

Majordomus Cooper otevřel domovní dveře a jaksi se mu přitom podařilo málem praštit lorda Samstona do hlavy bytelnou dubovou výplní. „Prosím za prominutí, mylorde,“ zarecitoval starý Skot. „Nevšiml jsem si, že máte takovej meloun.“

Adam se zamračil. „Doufám jen, že vás nepouštějí k ostrým předmětům,“ pronesl stroze a gestem pustil Rowenu ze dveří jako první.

„Kdepak, mylorde. Já mám radši mušketu nebo pěknej pevnej kyj.“

„Coopera si nevšímejte, lorde Samstone,“ přerušila ho Rowena a napůl přitom vlekla hraběte přes práh na příjezdovou cestu, kde čekal tucet koní, jejichž dech se srážel v podobě páry ve svěžím ranním vzduchu. „Je přehnaně dramatický.“

„Můj švagr má panství kousek od Edinburghu, víte,“ poznamenal, když ji bral rukama kolem pasu, usmíval se na ni a zvedal ji do dámského sedla její bílé klisny jménem Černá Agnes. „Přivezl si sloužící z Londýna, jen aby rozuměl tomu, co říkají.“

„Cooper u nás slouží už celé věky,“ odpověděla a všimla si, že Jane už je venku, stejně jako lady Edith Simmsová a její bratr lord Victor. „Ranulf by ho nikdy nevyměnil – nikoho z nich – pokud chcete naznačit zrovna tohle.“

„No, teď už se k ničemu takovému nepřiznám, že?“ S úsměvem stále na líci se vyhoupl na svého kaštanového valacha Kinga.

Spojení s Edinburghem byla jedna z věcí, které vlastně svědčily ve prospěch Adama Jamese. I když jen skrze sňatek, měl hrabě známé na Vysočině.

Aspoň geograficky šlo o Vysočinu; podle toho, co dokázala zjistit, jeho švagr lord Lewis neměl takřka ani kapku skotské krve – ale měl to štěstí, že byl jediným žijícím dědicem starého lorda Lewise.

„Á, další soupeři,“ dumal Adam, a když vzhlédla, uviděla z domu vycházet Arnolda a Williama Peabodyovy, za nimiž následovali John, lord Bask, a jeho sestřenky Sarah a Susan Parkerovy.

„Tady jsme všichni přátelé,“ poznamenala, ačkoliv pokud v ní lord Samston spatřoval žádoucí kořist, rozhodně proti tomu nic nenamítala.

„Opravdu?“

Když na něj Rowena pohlédla, seděl pohodlně na Kingovi a jeho zrak směřoval k nízkému pahorku za příjezdovou cestou. Objevil se tam velký hnědý hřebec, blížil se tryskem k nim a v jeho sedle seděl prostovlasý muž, skloněný nízko nad šíjí zvířete. I když měl v zádech slunce, které ho měnilo v pouhou siluetu, poznala Lachlana MacTiera; delší hnědé vlasy mu vlály kolem úzkého obličeje a Beowulf pod ním odfrkával. Ačkoliv s ním skončila, pořád ji těšilo pozorovat ho v sedle.

Zdatného jezdce by obdivoval každý, usoudila.

Přicválal po příjezdové cestě a zastavil úhledně po jejím boku. „Děje se něco?“ zeptala se a přitáhla Černé Agnes otěže, když se klisna začala ošívat.

„Ne,“ opáčil Lachlan a vedl přitom Beowulfa v těsném kruhu kolem ní. „Prý si dnešního krásného rána vyjedeš na koni. Napadlo mě, že bych se připojil.“

Prohlížela si ho. Vypadal velmi vesele na chlapíka, který se měl domnívat, že jí zlomil srdce. „Proč?“

Široce se usmál. „Protože máš s sebou pár půvabných děvčat a nebyly by to opravdové prázdniny na Vysočině, kdyby se nesetkaly s pravým horalem.“

Jestliže potřebovala další důkaz, že tento muž do ní není tajně poblázněný, pak se jí ho právě dostalo. Znala ho však osmnáct let a věděla, že umí být okouzlující, když chce. Takže místo aby podotkla, že v domě jsou tři mužští příslušníci MacLawryho klanu a zástup Glengaskových i Grayových sloužících, takže jsou její přítelkyně doslova obklopeny horaly, přikývla. „Dělej si, co chceš.“

„Jsem rád, že pořád můžeme být přátelé, Winnie, i po tom tvém – tom – nedorozumění.“

Přivolala ho gestem blíž a on jí vyhověl, přiblížil se tak, že byli od sebe sotva půl metru. „Všichni děláme chyby,“ pronesla tiše. „Žádám jen, aby sis nic nezačínal s Jane Hanoverovou, pokud je to pro tebe jen hra. Je velice romantická. A velice… mladá.“

Lachlan zvedl jedno obočí. „Nejste snad stejně staré?“

Ještě v době, kdy přijela do Londýna, by řekla ano. Ale mezitím viděla, jak v jejich londýnském domě založili požár, viděla nepřátelství a útoky na Ranulfa a Arrana jen proto, že jsou horalé. Arran ji bránil vlastním tělem, když na ně George Gerdens-Daily mířil pistolí. „Už ne,“ pousmála se a pak otočila Černou Agnes, aby uvítala poslední příchozí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Návrat na Vysočinu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.