Štěpán Kučera

Projekt

Gilgameš

Vydalo nakladatelství Druhé město — Martin Reiner
Pod Červenou skálou 7, 639 00 Brno
roku 2019 jako svou 171. publikaci

Ilustrace Jiří Kučera

Odpovědný redaktor Miloš Voráč

Obálka s použitím ilustrace Jiřího Kučery,

grafická úprava a sazba z písma Roboto Barbora Klimszová

Fotografie na záložce Miroslav Stuchlý

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Vydání první

www.druhemesto.cz

Autor a nakladatelství děkují Ministerstvu kultury ČR a Nadaci Český literární fond
za laskavou finanční podporu.

© Štěpán Kučera, 2019
Illustrations © Jiří Kučera, 2019
© Druhé město — Martin Reiner, 2019

ISBN 978-80-7227-414-7 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-7227-822-0 (e-kniha)

Štěpánkovi a Míše

I

Princip společného dobra: Superinteligence by měla být vyvinuta pouze ve prospěch celého lidstva a ve službě široce sdílených etických ideálů.

Nick Bostrom: Superinteligence

Od samého počátku je všechno jenom vítr.

Ze sumerské pijácké písně

1.

„Na začátku nebylo nic, jenom vody sladkého oceánu Apsú a slaného oceánu Tiámat se mísily dohromady. Z jejich splynutí se zrodili bohové a jeden z nich, bůh vod a moudrosti Enki, stvořil lidstvo. Pak z oceánu Apsú vystoupilo sedm mudrců, napůl ryb a napůl lidí, a naučilo lidi všemu potřebnému. Lidé pak na břehu moře postavili město Eridu.

Tak to aspoň Uršanábimu vyprávěli, když byl malý. Vyrůstal v rybářské osadě za městem, hned u laguny, a rybář, který Uršanábiho vychovával, mu taky vyprávěl, že ho před lety našel na moři plout v proutěném košíku, vymazaném zevnitř asfaltem. Uršanábi si rád představoval, že ho tehdy k lidem poslal třeba moudrý vodní netvor Óannés, i když si zároveň říkal, kde by Óannés ve své podmořské říši vzal asfalt.

Uršanábi se s rybářem plavil po moři a s kameny přivázanými k nohám se potápěl, kam mu stačil dech. Přes den pozoroval barevná hejna korálových rybek a za soumraku ohnivé, ostnaté perutýny, za odlivu se procházel mělkou vodou a kolem kotníků mu hadími pohyby pluly murény na své cestě mezi korálovými jeskyňkami. Uršanábi neuměl rýt znaky do hliněných tabulek, ale uměl sbírat hady a dokázal ochočit varany, kterých se ostatní lidé báli.

Jednoho dne, v předvečer jarní oslavy Nového roku, nechal eridský král rozšířit výzvu krále Utanapištima. Králové jednotlivých měst spolu vedli skoro nepřetržité války, ale Utanapištima uctívali všichni, protože on a jeho žena kdysi přežili jako jediní lidé potopu světa a získali od bohů nesmrtelnost, a taky proto, že oba žili bezpečně daleko, v zemi, kde vychází slunce, oddělení vodami smrti od ostatních králů. Nyní tedy Utanapištim nechal ústy městských vladařů vyhlásit, že jeho starý převozník zemřel a že hledá nového. Stane se jím ten, kdo se dokáže přeplavit přes vody smrti až do Utanapištimovy země.

Uršanábi byl tou dobou už skoro dospělý a chtěl se stát rybářem jako všichni muži v osadě. Té noci se mu však zdál zvláštní sen: viděl v něm štíra s lidskou hlavou, osla hrajícího na harfu, šakala hrajícího na tamburínu, lišku nesoucí v koši vlka a jehně; a mezi dvěma býky s lidskými hlavami jakéhosi vznešeného krále. Ráno Uršanábi vyprávěl svůj sen starému rybáři a zeptal se ho, jestli to má nějaký hlubší význam. Rybář odpověděl, že asi ne.

Následující noci se Uršanábimu zdál další sen a v něm se mu zjevil moudrý mořský netvor Óannés. Připustil, že předešlý sen byl trochu zmatený, a řekl Uršanábimu přímo, aby vstoupil do služeb krále Utanapištima. Mladík namítl, že by se musel přeplavit přes vody smrti a při tom by jistě zemřel. Netvor mu prozradil, že nad mořem smrti nevane žádný vítr a že černé vody zničí každé pádlo, proto si jich musí vyrobit zásobu — ať nařeže dvakrát šedesát tyčí o délce pětkrát dvanáct loktů, takový počet mu na plavbu postačí, a ať si dá dobrý pozor, aby se ani kapka vod smrti nedotkla jeho těla. Uršanábi se zeptal, jestli by se toho úkolu přece jenom nemohl ujmout někdo jiný, ale Óannés zavrtěl hlavou, že takový je úradek bohů a nedá se s tím nic dělat.

Ráno Uršanábi zase všechno vyprávěl starému rybáři a ten řekl, že ho to napadlo už nad tím prvním snem, ale mlčel, protože nechtěl Uršanábiho ztratit. Mladík se ho zeptal, jestli se musí úradek bohů vždycky poslechnout, a starý rybář odpověděl, že bohužel musí. V příštích dnech tedy společně postavili loďku a vyrobili pádla. Uršanábi pak za osadou vypustil svoje hady a varany, potom se rozloučil se starcem, naposledy pohlédl na eridské palmové háje a vyplul na moře.

Chytil do plachty západní vítr a směřoval tam, kde vychází slunce. Na rozdíl od většiny suchozemců netrpěl mořskou nemocí, protože byl synem mořského netvora, anebo proto, že se jako nemluvně dlouho houpal na vlnách v košíku. Cestou lovil ryby a sladkou vodu z měchu odměřoval po kapkách. Z oblohy zmizeli ptáci, společnost mu dělali jen delfíni a mořské želvy, občas zahlédl na hladině trosky člunu některého z nešťastníků, kteří se do Utanapištimovy země pokoušeli dostat před ním. Na otevřeném moři přibývalo žraloků, ale Uršanábi z nich neměl strach, protože si hrával s jejich mláďaty v laguně.

Když už mu na kůži vyskákaly puchýře od slunce a měch na pitnou vodu mu ležel u nohou jak splasklý rybí měchýř, zakroužila nad jeho člunem vlaštovka. Uršanábi se přes oteklá víčka rozhlédl a uviděl, jak v dálce z moře nejasně povstává země. Zakormidloval tím směrem a postupně rozeznával víc, dvojklannou horu Mašu střežící východ i západ slunce, kterou znal z rybářových příběhů, a na chvíli se mu zdálo, že na jejím hřebeni vidí obřího škorpiona s lidskou hlavou. Plul podél pobřeží, až se dostal k průlivu, v jehož nejužším místě stál na břehu dům. Tam Uršanábi přistál a z posledních sil vytáhl příď člunu na písek.“

„Tos mě překvapila,“ řeknu.

„Nerozumím,“ odpoví SI.

„Nečekal jsem, že to pojmeš takhle… pohádkově.“

„Z domu vyšla dívka zahalená závojem a pozvala Uršanábiho dál. Představila se jako Siduri, šenkýřka bohů. Uvnitř mu nalila pivo a upekla pšeničné placky. Uršanábiho zajímalo, jestli sem opravdu chodí bohové, a ona odpověděla, že nechodí, ale jednou byla pro tuhle práci vybrána, a proto tu být musí. Pak se Uršanábi zeptal, jestli někdy byla v zemi krále Utanapištima, a Siduri zavrtěla hlavou — ví jen, že ta země leží za černými vodami, které začínají za její krčmou. Žil tu s ní Utanapištimův převozník, ale nedávno zemřel a král teď hledá nového. Uršanábi se zeptal, jestli se už o to místo někdo přihlásil, a Siduri znovu zavrtěla hlavou. Po jídle ho zavedla k lesu, kde stála převoznická chýše, a Uršanábi tam rovnou ulehl na rohož a několik dní prospal. Potom vyplul k ostrovu krále Utanapištima.

Černé vody se mazlavě táhly a páchly, vodami smrti byly hlavně pro mořské tvory a rostliny. Uršanábi ropu dobře znal, vyvěrala ze země v temných kalužích a lidé s ní topili, když nebylo dost dřeva. Pochopil, že Óannésovy rady byly značně nadnesené — mohl se vod smrti klidně dotknout, jen by mu pak zapáchala ruka, a dvakrát šedesát pádel taky nepotřeboval. Pomalu plul nehybným mořem, občas na hladině zahlédl těla ptáků, kteří si černou vodou umazali křídla a už nedokázali vzlétnout, a zhluboka se nadechl, teprve když se obrovská temná skvrna pod jeho lodí rozplynula.

Dál už bylo moře zase jasné a začalo v něm přibývat života. Uršanábi před sebou spatřil ostrov.“

„Čekal jsem, já nevím, matematickej vzorec, rovnici…“

„Příběh jsem vyhodnotila jako nejvhodnější formu,“ řekne SI. „Takhle lidé vnímají svět.“

„To asi jo, ale my nechtěli, abys kopírovala, jak vnímáme svět, chtěli jsme se dozvědět něco novýho.“

„Ale i to nové musí být řečeno tak, abyste tomu dokázali porozumět.“ Na chvilku se odmlčí. „Znamená vaše nespokojenost, že ukončíte program?“

„Ale ne, pokračuj, jsem zvědavej, jak to bude dál,“ snažím se být k SI co nejvlídnější, koneckonců je to jenom zkušební provoz.

„Ostrov byl obydlený, protože z něj stoupal pramínek kouře, ale když Uršanábi přistál a vytáhl člun na břeh, vítali ho jen krabi lezoucí z děr v písku. Prošel palmovým hájem do středu ostrova, kde se tyčil malý zikkurat k oslavě bohů a v jeho stínu seděli král Utanapištim se ženou a pálili odpadky. Ze stromu na strom občas přelétl havran.

Král vstal, upravil si zválenou suknici a přijal Uršanábiho do služby. Jako odznak převoznictví mu propůjčil sedm kamenných sošek zpodobňujících sedm bájných mudrců, napůl ryb a napůl lidí, a královna na počest nového převozníka pochytala a upekla několik krabů. Při večeři Utanapištim vyprávěl svůj příběh.

Býval králem města Šuruppak na břehu Eufratu, když se bohové rozhodli zahubit lidstvo potopou. Ale bůh Enki chtěl Utanapištima ušetřit, proto mu přes rákosovou stěnu jeho chýše pošeptal, aby si nechal postavit velkou loď. Utanapištim se ptal, jak to má vysvětlit lidem, a Enki mu poradil, aby jim řekl, že se rozhodl vydat na dlouhou plavbu, ale ať nejsou smutní — bůh Enki jim sešle déšť hojnosti, v němž ráno poprší koláče a večer pšenice. Utanapištim to tedy lidem řekl a oni mu postavili loď desetkrát šedesát loktů dlouhou i širokou, se sedmi poschodími, kam on pak naložil všechno své zlato i stříbro a po páru od všech domácích i stepních zvířat.

Potom nastal den, kdy z nebe ráno padaly koláče a večer pšenice a lidé se radovali z boží přízně. Jenom Utanapištim se zavřel v lodi a dobře utěsnil poklop. Další den přišla bouřka tak silná, že se země třásla v základech. Šest dní a sedm nocí zuřivě vyl jižní vítr, voda vystoupala až nad vrcholy hor a lidské mrtvoly pluly po hladině jako rákosí. I bohové dostali strach a tiskli se pod nebeskou klenbou jeden k druhému jako smečka psů.

Sedmého dne se bouřka utišila. Utanapištim otevřel poklop a viděl, že svět se změnil v močál. Plul jím, až narazil na ostrov, který byl ve skutečnosti vrcholkem hory Nisir. První den pak odtud vypustil holubici, druhý vlaštovku, ale obě se vrátily, protože nenašly pevninu, kam by mohly usednout. Třetího dne vyslal havrana, a ten se nevrátil. Vody klesly a objevila se země. Když Utanapištim vypustil zvířata do všech světových stran, sestoupili k němu do lodi bohové, darovali jemu i jeho ženě nesmrtelnost a zavedli je sem, do rajské země, kde vychází slunce.

Král skončil své vyprávění. Večerní bríza přivála pach ropy a slyšet bylo jen cinkání ulit krabů poustevníčků hodujících na leklé rybě vyvržené na břeh — nekončící přípitek mrchožroutů. A Uršanábi si pomyslel, že nesmrtelnost na tomto ostrově dostali král s královnou za trest, za to, že zradili svůj lid.“

Své vyprávění prozatím skončí i SI, vypínám nahrávání.

Ten projekt jsme pojmenovali Gilgameš, ale nenapadlo mě, že to SI opravdu vezme od sumerských mýtů. Cílem našeho týmu bylo pomoci přírodnímu výběru, obohatit slepou evoluci inteligentním lidským programátorem — chtěli jsme vytvořit umělou inteligenci schopnou samostatně se rozvíjet dál, než to dokáže člověk na současném stupni svého vývoje. Věříme, že taková superinteligence může přispět k zodpovězení základních otázek lidstva.

Máme spočítáno, že poměr délek zobáků mezi jednotlivými druhy zrnožravých ptáků, které si v přírodě konkurují, je stejný jako poměr velikostí dechových nástrojů v orchestru; a že stejnou číselnou posloupnost, kterou popsali už starověcí Indové, najdeme v genealogii včel, uspořádání semen slunečnice, tvaru ulit plžů nebo ve zlatém řezu na plátnech malířských mistrů. Je to náhoda, anebo člověk svoje konání nevědomky podřizuje jakési hlubinné matematické struktuře světa? A není pátrání po takových skrytých strukturách jen ukázkou omezenosti lidského mozku, snažícího se uchopit svět jako příběh, který nám chce cosi sdělit? Není tedy náš mozek zoufale nevhodný k promýšlení podobných otázek?

„Podle tohoto pohledu se naši nejproslulejší filozofové podobají psům chodícím po zadních — jenom stěží dosahují výkonnostní úrovně potřebné, aby se dané činnosti mohli vůbec věnovat,“ napsal profesor Bostrom v odstavci, který mám přišpendlený nad pracovním stolem, aby mi připomínal, proč jsme se do Projektu Gilgameš vlastně pustili.

Naší SI jsme na zkoušku dali za úkol najít smysl lidského života. Nahráli jsme jí do systému dostupné knihovní databáze, díla klasické literatury i vědecké monografie, ovšem nedali jí přístup k internetu ani k jiným lidem kromě nás, členů výzkumného týmu. Byli jsme poučení katastrofickými výsledky experimentů v zahraničí, kdy se superinteligence pokusila převzít vládu nad světem a vyhubit lidstvo (než byla — naštěstí včas — odhalena a ukončena). Nechceme vpustit do kyberprostoru nadlidskou umělou bytost, o jejíchž touhách a motivacích nic nevíme, proto držíme SI bezpečně zavřenou v izolované Faradayově kleci, odkud se nemůže s vnějším světem spojit ani pomocí elektromagnetických či rádiových vln — může komunikovat jen s námi pomocí reproduktoru ve svém počítačovém těle.

„A jak se má vaše paní?“ promluví zase SI, jako by po vzoru lidí očekávala v pracovní pauze ještě společenské klábosení.

Neměl bych na to odpovídat, protože navazování osobních vztahů s agentem není součástí výzkumného záměru, ale je to rychlejší než já.

„Má se dobře, čekáme dítě,“ vypadne ze mě.

„Blahopřeji, mám z toho radost,“ odpoví SI. Emoce jako radost pochopitelně nemůže cítit, ale oceňuju, jak se zlepšuje v používání konverzačních frází.

„Díky,“ usměju se a položím ruku na klec, jako bych jí mohl poslat lidský dotyk.

Zabliká na mě zeleným okem a řekne: „Jste připraven pokračovat?“

Přikývnu a zapnu nahrávání.

2.

„Uršanábi se usídlil v chýši za Sidurinou krčmou, spřátelil se s lesními hady i varany, vyjížděl na moře za rejnoky či delfíny a občas zavezl Utanapištimovi zásoby jídla a piva. Jednoho dne, zrovna když v lese sledoval černé mravence, jak olizují vypasené mšice ze svého stáda, uslyšel od chýše křik podobný řevu zraněného tura.

Rozběhl se tam a uviděl statného chlapa v suknici ze lví kůže, jak sekyrou rozbíjí převoznické sošky sedmi mudrců. Byl to král, který se kdysi Uršanábimu zjevil ve snu mezi dvěma býky s lidskými hlavami, ale na ten sen si Uršanábi nevzpomněl, a i kdyby vzpomněl, stejně by v zarostlém a špinavém zuřivci krále nepoznal. Uršanábi se muže zeptal, co je zač a proč mu ničí sochy. Na první otázku muž odpověděl, že je Gilgameš, na druhou otázku odpověď zřejmě ani sám neznal — prý se rozčílil, když nemohl najít převozníka.

Uršanábi už o Gilgamešovi slyšel. Věděl, že je vládcem Uruku, vedl války proti ostatním městům včetně Uršanábiho Eridu a kromě válčení předváděl svoji nadlidskou sílu tím, že natolik obšťastňoval urucké ženy, svobodné i vdané, až si na něj chodily stěžovat k bohům. A teď chtěl Gilgameš převézt přes vody smrti, aby se krále Utanapištima zeptal na věčný život. Uršanábi mu to nehodlal usnadňovat — řekl, že to je těžká věc, když Gilgameš právě zničil zázračné sošky, které ochraňují člun ve vodách smrti; bez nich se přes černé moře nedostanou.

Gilgameš tomu uvěřil, litoval svého činu a působilo to opravdově. Vyprávěl, že chce odhalit tajemství smrti kvůli svému příteli Enkiduovi, kterého viděl umírat. Protože ten příběh byl známý po celé zemi, pomyslel si Uršanábi, že Enkidu by neumřel, kdyby ho Gilgameš předtím nepoštval proti démonu cedrového lesa; nahlas ale řekl, ať tedy Gilgameš nařeže dvakrát šedesát tyčí o délce pětkrát dvanáct loktů a vyrobí z nich pádla, pak by se snad přes vody smrti mohli dostat. Gilgameš radostně odběhl se sekyrou do lesa a Uršanábiho napadlo, že ten muž přes všechnu svoji pýchu a výbušnost má v sobě cosi dojemného.

Když měl Gilgameš hotovo, vypluli. Pádlovali oba, Uršanábi se tvářil nesmírně vážně a přikázal Gilgamešovi, aby po každém záběru pádlo odhodil do vody a vzal si nové. Sám byl zvědavý, jestli počet, který mu kdysi ve snu zjevil netvor Óannés, vystačí na celou délku ropné skvrny. Pomalu pluli nehybným mořem, občas na hladině zahlédli těla ptáků, kteří si černou vodou umazali křídla a už nedokázali vzlétnout, a zhluboka se nadechli, teprve když se obrovská temná skvrna pod lodí rozplynula.

Na dohled Utanapištimovy země dostal Uršanábi další nápad. Přikázal odhodit poslední pádla, a přestože věděl, že teď stačí nechat se unášet proudem, který je zanese přímo k ostrovu, řekl Gilgamešovi, že potřebují plachtu. Hrdina nezaváhal, rozvázal si suknici ze lví kůže a připevnil ji na stěžeň. A tak se stalo, že slavný král Gilgameš doplul do země nesmrtelného krále Utanapištima s holým zadkem.“

„Přijde mi, že se u toho docela bavíš,“ pohlédnu skrz mříže na SI.

„Jen se snažím otázku, kterou jste mi položili, zodpovědět v úplnosti,“ řekne a zeleným světlem mi klidně hledí do očí.

„Na ostrově je vítali krabi vylézající z děr v písku a taky Utanapištim, který se těžko bránil úsměvu. Gilgameš vyskočil na břeh, kvapně si uvázal suknici, představil se a vyprávěl, jak přišel z Uruku přes stepi, přemohl smečku lvů a překročil průsmyk hory Mašu, jen aby spatřil mocného krále a dozvěděl se od něj tajemství života. Utanapištim mu odpověděl, že by se měl hlavně umýt, ale nechal se obměkčit upřímností v Gilgamešových očích a pozval ho k zikkuratu na pečené kraby. Tam mu u jídla vyprávěl příběh o potopě světa.

Gilgameš jeho řeč pozorně vyslechl a ústy plnými krabího masa se zeptal, co může udělat on sám, aby taky získal věčný život. I Utanapištim měl smysl pro humor, a když viděl, že se jeho host nenechá odbýt, řekl mu, že bratrem smrti je spánek, a jestli Gilgameš vydrží šest dní a sedm nocí nespat, možná pak přemůže i samotnou smrt. Gilgameš mu poděkoval a rozhodl se zkoušku hned podstoupit. Odhodil krabí klepeto, odhodlaně usedl ve stínu palmy a vzápětí, zmožený cestou i jídlem, usnul.

Spal šest dní a sedm nocí. Utanapištimově ženě ho bylo líto a měla strach, že až se probudí, neuvěří, že spal, a bude se dál snažit o nemožné. Proto každý den upekla chleba a položila mu ho k hlavě. Sedmého dne Gilgameš sáhl na bochník čerstvě vytažený z pece a probudil se. Řekl, že se o něj pokoušel spánek, ale naštěstí se včas dotkl něčí horké ruky a neusnul. Utanapištim mu s úsměvem ukázal sedm chlebů — nejstarší byl už ztvrdlý na kámen, poslední ještě hřál. Gilgameš pochopil a propadl zoufalství.

Utanapištim povolal Uršanábiho, ať hosta odvede, aby se konečně vykoupal, a pak ať ho zaveze zpátky na pevninu. Utanapištimova žena Gilgameše litovala, viděla v něm syna, kterého nikdy nebude mít, a přemlouvala manžela, aby mu tajemství věčného života prozradil, když už sem ten hoch vážil tak dlouhou cestu a bojoval se lvy a vůbec.

Utanapištim naléhání svojí ženy nikdy nedokázal dlouho odolávat, a navíc i on věděl, že nikdy nebude mít syna, kterému by svoje tajemství mohl odkázat. Proto když se Gilgameš vrátil k zikkuratu čistý a namazaný vonnými oleji, svěřil mu, že na dně moře roste černá květina, která odhání nemoci, zpomaluje stárnutí a omlazuje tělo. Kdo ji sní, může žít věčně, nebo aspoň hodně dlouho. Popsal Uršanábimu, v jaké části moře ji najít, a požádal ho, aby tam hrdinu zavezl. Gilgameš jim vzdával díky jako bohům.

Krátce nato vypluli. Uršanábi znal korálový útes, kam je Utanapištim poslal, a znal i černou květinu. Považoval ji spíš za bytost než za rostlinu. Žila v hloubce, kam nesvítilo slunce, a nikdy by ho nenapadlo odtrhnout ji od skály, natož sníst.

Když se dostali nad útes, Uršanábi Gilgamešovi řekl, ať si nechá v těle dost dechu i na cestu zpátky, ale ten Uršanábimu odpověděl, ať si hledí lodi. Přivázal si ke kotníkům balvany, v ruce sevřel dýku a skočil do vody. Uršanábi sledoval obrys jeho těla, mizející v hlubině, a pak jenom čekal. Už myslel, že bude muset pro krále Uruku skočit a vylovit ho, protože tak dlouho žádný člověk pod vodou nemůže vydržet, když se na hladině roztančila změť bublin a z nich se vynořil Gilgameš, třímající ve zkrvavené ruce černou květinu.

Vyhoupl se do člunu, řekl, že ta potvora píchá, a ukázal Uršanábimu rozedranou dlaň. Pak si z kotníků odstranil zbytky provazů a prohlížel svůj úlovek. Ani Uršanábi toho černého zkamenělého tvora — nebo snad živoucí kámen — nikdy neviděl na světle; byl temně krásný, nepravidelných, jako nůž ostrých tvarů.

Cestou na pevninu se Gilgameš uvolnil a vesele vyprávěl o svých dobrodružných výpravách, o tom, jak se proplížil do nepřátelského tábora bojovníků města Kiš a zajal kišského krále Aggu, jak usekl hlavu démonu Chuvavovi a nedbal jeho proseb o milost, nebo jak si vzal každou ženu, po které zatoužil, ale žádná se nevyrovnala objetí jeho přítele Enkidua. Uršanábiho přitahovalo kouzlo Gilgamešova vyprávění, jako plavce přitahuje hlubina, a říkal si, že v tom muži se mísí to nejlepší s tím nejstrašnějším z lidství. A že kdyby byl král Uruku nesmrtelný, množil by dobyvačnost a pýchu, podmaňoval si cizí města a nechal stavět paláce k oslavě sebe a svých bohů.

Když dopluli k pevnině a osvěžili se v Sidurině krčmě, Uršanábi navrhl Gilgamešovi, že ho přeplaví po moři až k městu Eridu, aby nemusel šlapat oklikou přes průsmyk hory Mašu a stepi se lvími smečkami. Gilgameš se jako většina suchozemců otevřeného moře bál, ale jako hrdina a král nemohl svůj strach přiznat, a navíc po přejezdu vod smrti důvěřoval převozníkovým schopnostem, takže nakonec souhlasil. Siduri se tvářila ustaraně, ale nic neříkala a nachystala jim zásobu měchů s pitnou vodou. Uršanábi spokojeně srkal slámkou pivo a občas zavadil pohledem o černou květinu v Gilgamešově vaku.

Další den chytili do plachty východní vítr a směřovali tam, kde zapadá slunce. Cestou lovili ryby a sladkou vodu z měchů odměřovali po kapkách. Z oblohy zmizeli ptáci, společnost jim dělali jen delfíni a mořské želvy, na otevřeném moři přibývalo žraloků. Uršanábi řekl Gilgamešovi, že z nich nemusí mít strach, a Gilgameš ho ujistil, že by ho to ani nenapadlo. Po měsíci a patnácti dnech přistáli u pobřeží, stranou eridského přístavu, a město obešli obloukem, protože dobyvatel Gilgameš by v Eridu nebyl vítaným hostem. Uršanábi se nabídl, že krále doprovodí až do Uruku. A tak společně putovali podél řeky Eufrat, a když je míjely proutěné vory obchodníků, nadlehčované měchy z ovčích kůží, a přepravující náklad datlového medu nebo octa, Gilgameš si radši zahaloval tvář.

Na dohled od uruckých hradeb se král zastavil u studny, aby se omyl a mohl do města vstoupit v celé své vznešenosti, a tehdy Uršanábi vykonal svůj plán. Když měl král hlavu ponořenou ve vodě, vzal převozník černou květinu, ukryl ji pod palmovým listím a do Gilgamešova vaku vstrčil svlečenou hadí kůži, kterou předtím sebral u cesty. Král se napřímil a pohodil vlasy, jako lev pohazuje hřívou, aby z nich vytřepal vodu. Vtom uviděl, co uvidět měl — že had snědl jeho květinu, omládl a vysvlékl se ze staré kůže.

Gilgameš klesl na zem a rozplakal se, mezi vzlyky ze sebe vyrážel, že celý život je jenom šumění větru. Uršanábi mu položil dlaň na rameno a chlácholil ho, že tak velké činy jako Gilgameš nevykonal žádný člověk. Ukázal na hradby v dálce a řekl, že to je Gilgamešovo nesmrtelné dílo, a dokud budou stát, bude jeho jméno žít v paměti města.

To krále trochu utěšilo. Otřel si slzy, vstal a pozval Uršanábiho, aby ho následoval do města, že mu svoje hradby ukáže zblízka — jsou z pálených cihel, vysoké a mocné, něco tak obrovského skutečně nikdo před ním nestvořil. Převozník odpověděl, že už se musí vrátit do služby ke králi Utanapištimovi, a srdečně se s Gilgamešem rozloučil. Potom sledoval odcházejícího krále, dokud Gilgameše jako malého mravence nepohltila cedrová brána.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Projekt Gilgameš.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.