Jindřiška Ptáčková

Pod jabloní

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jindřiška Ptáčková, 2020

Obálka © Ivana Dudková, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9331-5 (epub)

ISBN 978-80-243-9332-2 (mobi)

I nejodvážnější z nás má zřídka odvahu k tomu, co vlastně ví…

… nic, pranic nám nezaručuje, že by právě člověk byl vzorem krásna.

Friedrich Nietzsche

… zakládat svou identitu na tom, co mu vadí a co ho rozčiluje, znamená vstoupit na šikmou plochu zatrpklosti, po níž se sjíždí stále rychleji, až se nakonec z člověka stane frustrovaný ubožák sršící nenávistí.

Zygmunt Miłoszewski

Modlitbička

Když se třiaosmdesátiletá Marie Housková, mezi sousedy zvaná Maruš či Houska, dozvěděla o kruté smrti souseda zprava, Edy Slamáka, ještě téhož večera poklekla před zadní deskou manželské postele, která už více než dvacet let sloužila jen z poloviny.

Poklek nepatřil posteli, nýbrž oválnému obrazu Panny Marie s rozesmátým Ježíškem v náručí.

Tři děkovné modlitby nesměřovaly přímo k Bohorodičce, ta je měla tlumočit kompetentnějším místům.

Takže: Modlitba za to, že byla zbavena svého tyrana, náležela Ježíši, Synu Božímu.

Druhá směřovala k Duchu Svatému za to, aby vrah – dobrodinec nebyl dopaden.

A třetí, určená přímo Bohu Otci, byla prosbou, aby jí bylo pomoženo vstát z pokleku. Neboť na tom záležel její příští život, dá-li stranou ta nešťastná kolena, celkově ne-li přímo bohatý, pak alespoň pestrý. Nebýt těch kolenou, chlubila se, jsem absolutně fit. Ab-so-lut-ně!

Nasměrování modliteb mělo svoji logiku. První na řadě, Ježíš, byl už od svých dětských let chlapík od rány. Když dokázal ve věku pouhých sedmi let vypráskat kupčíky z chrámu, proč by nezbavil sousedy, potažmo celou obec, prvotřídního darebáka? Tedy ne že by vraha přímo oslovil či mu dal přímý podnět, ale uznal, že Edovy lumpárny překročily únosnou mez, a akt spravedlnosti ponechal na lidech. Oni už si nějak poradí.

Další v pořadí, Duch Svatý – no ten přece musí být pěkně mazaný, vždyť je přímo koncentrací vesmírného intelektu! Takže lehce zatemní mozky zástupcům práva nebo, v krajním případě, pořídí vrahovi geniálního advokáta.

V podobném rozpoložení se nacházela i druhá Slamákova sousedka, sdílející s ním plot z opačné strany, Luďa Zemánková. Na rozdíl od Maruš Houskové neznabožka o dvacet let mladší, ale zároveň o dobrých dvacet let nemohoucnější kvůli roztroušené skleróze.

Navzdory tvrdému ateismu, neuznávajícímu ani nějaké něco nad námi, především nad sebou, pronesla: „Boží mlýny melou pomalu, ale jistě.“ A korunu tomu nasadila slovy „Ať se o něj čerti v pekle poperou!“ Najednou se jí neexistující nebe i peklo náramně hodily. Třetí průpovídka doplnila situaci v pekle: „A ať jim to tam pěkně zasmradí, smraďoch!“ Na to se zasmála.

Nutno připomenout, že vždycky ateistkou nebyla, a na jejím odvrácení od víry dokonce ani neměl podíl komunistický režim. Ale nemohla Bohu odpustit, že na ni ve třiceti letech seslal nevyléčitelnou nemoc, čímž jí život postupně zužoval až po šouravé popocházení v obuvi bačkorovitého charakteru bez podpatků, časté deprese střídané záchvaty vzteku či výpadky paměti a zdravého rozumu. Občasné jasné chvíle jen posilovaly pocit nemohoucnosti, beznaděje a nenávistné zloby ke všemu živému i neživému.

Vlastně byla jaksi od podstaty zlá a nemoc byla jen znásobením toho, co se v mládí dalo zakrýt pokrytectvím a konvenčním uplatňováním dobrého vychování. Stařecká zpupnost ji od nutnosti přetvářky vysvobodila. Druhého dne ráno už znala i podrobnosti. Takže ačkoli pro ni chůze do schodů byla jedním z nejobtížnějších tělesných úkonů, vypravila se do podkroví obývaného synem a snachou. Bez zaklepání vtrhla do obývacího pokoje, kde si snacha Štěpánka právě četla. Vždyť co je zlým lidem milejší než sdělování ošklivých zpráv?

„Vy si tu klidně čtete a venku se dějí věci,“ pronesla při pohledu na trestuhodně rozevřenou knihu, vysoce pohoršená snašiným ignoranstvím, jako kdyby Štěpánčina netečnost k okolnímu dění přispívala k tragédii.

„Že ani nevíte, jak zavraždili toho smraďocha?“

„Jak bych mohla? Samozřejmě nevím a je mi to jedno,“ odpověděla snacha, aniž by zvedla oči od knihy.

To její tchyni neodradilo. Jakmile totiž dospěla k vylíčení způsobu vraždy, Štěpánka nejenže oči zvedla, ale přes čerstvé opálení i viditelně zbledla a náhle roztřesenou rukou knihu zaklapla.

„No no, nějak vás to sebralo,“ podivila se její tchyně.

„Jako kdybyste nevěděla, co to bylo za mizeru! Nebo se vám líbilo, jak mě věčně tejrá? Asi jo, že jo. A že vás očumuje, když se tam vysvlečená vystavujete na trávníku? Ono vám to dělá dobře, co,“ setrvávala v přítomném čase. „No, co bych tak od vás mohla čekat.“

Sotva za ní zaklaply – nebo spíš práskly – dveře, Štěpánka se prudce zvrátila na pohovce, až se udeřila zátylkem o opěradlo. To není možný, letělo jí hlavou, to přece nemůže bejt možný!

Celé dopoledne se pokoušela znovu začíst, ale písmena se jí míhala před očima, chvílemi vstávala a popocházela, tu něco uklidila, tu přemístila vázu a pak ji zase vrátila zpět na bývalé místo, pustila si televizi, ale vůbec nevnímala, co se v ní děje. Natáhla se na pohovku, a když se probudila, bylo krátce před polednem a vedro snad ještě horší než včera.

Asi tak po půlhodině strnulého sezení vstala a odpotácela se k oknu. Vytáhla žaluzie a pootevřela okno s nadějí, že jí čerstvý vzduch nějak zázračně pomůže. Nejenže nepomohl, hůř. Zdola ucítila pach smažených řízků. Panebože, ona v tom horku smaží! A určitě mi je bude vnucovat! Naschvál, protože ví, že smažené jídlo, zvlášť v létě, nejím. Ještě k tomu ty její připálené hrůzy! Jak to ta osoba dělá, že je má navrch bezmála na uhel a vevnitř skoro syrové? Prý je tak Tomášek nejraději. Jenže Tomášek je za horami, přesněji v horách. Takže je tak zpackané miluje sama, protože je jinak nesvede. Navíc na už jednou jetém oleji! Fujtajbl, bezděčně pohnula koutkem úst. Chybělo málo a zvedl se jí žaludek.

Rychle okno zavřela. Podívala se na stolek, kde vedle knihy ležel chytrý telefon. Neměla bych Anetě přece jen zavolat? A ne. Musím si to srovnat v hlavě. Pokud se něco vůbec srovnat dá.

Včera jsme to zvorali

Objevení mrtvého nahlásila předchozího dne kolem druhé hodiny odpolední Hana Plívová, v ulici a okolí známá jako Hanča nestyda, dokonce i neřestná Hanula, Hanice, Hanuše, Hanucha. Záleželo, jaká zkomolenina jména koho právě napadla. Možná vlivem nálady, možná počasí.

„Ty, Hančo,“ kamarádsky spustil velitel Václav Podolník, když mu sluchátko předal jeho podřízený, strážmistr Jarda Svoboda. „Ty, Hančo, a nejni von takhle náhodou vožralej?“

„Ježišmarjá, snad poznám mrtvého,“ zakvílela. „Je bílý, studený, leží v zahradě pod jabloní a má krvavé ucho!“

„Tys na něj šahala?“

„No aby ne, myslela jsem, že spí, tak jsem do něj šťouchla, a když se ani nehnul, sáhla jsem mu na ruku. Byla jak led i v tom horku. Ježišmarjá, přijeďte rychle, já se bojím!“

„No jo, hned tam jsme. A ty tam zůstaň a dělej jakoby nic, aby tam nenalezli lidi!“ Velitel položil sluchátko a přehlédl vytřeštěné tváře svých podřízených Jardy Svobody a Ivo Řeřábka. Řeřábek vypadal o něco méně vytřeštěně než Jarda. Třetí, Jiří Čížek, byl právě s vnoučetem u zubaře. Ten bude zírat!

„Ty, Ivo, pojedeš hned teď k doktorovi a já s Jardou k tomu…,“ chtěl říct smraďochovi, ale včas si uvědomil závažnost situace. „K tomu Slamákovi. A ať tam má doktor třeba padesát pacientů, musí s náma, o tom žádná! Rozumíš?“

„Co bych nerozuměl,“ zamumlal Ivo, který se už trochu vzpamatoval.

Hanču nalezli sedící na pomlácených schůdcích do Slamákova domku. Vypadala příšerně. Ona, která si tak potrpěla na svém vzhledu, teď byla rozcuchaná, asi jak si zoufale hrabala ve vlasech, rtěnku měla rozmazanou a pod očima jí slzy dohromady s řasenkou nadělaly pořádnou paseku.

„Tak kde,“ bez pozdravu spustil Václav Podolník. Ukázala do nitra zahrady.

Prošli suchými zbytky trávy a už ho viděli. Ležel na pravém boku s nohama v kolenou pokrčenýma, jak tak spávají opilci, kteří sebou plácnou a v tu chvíli spí spánkem alkoholem spravedlivě zdolaných. V této části zahrady, hlavně podél drátěného plotu, byla tráva skoro až svěže zelená. Aby ne, když tam sousedila se zahradou Zemánkových. Syn Zemánkové, Tomáš, sice o dům a zahradu příliš nedbal, ale trávník byl jeho pýchou. Jen poblíž domu povolil matce proužek záhonu s růžemi a před verandou zase posezení s grilem, ale jinak samá tráva, tráva, tráva, pečlivě stříhaná a zalévaná. Takže asi metr široký pruh podél plotu na Slamákově straně se vodou Zemánkových úspěšně přiživoval. A právě na něm, pod široce rozvětvenou jabloní, se mrtvý nacházel.

Podolník přejel postavu očima.

„No, uvidíme,“ ukázal na ucho ucpané zaschlou krví, „teda až doktor uvidí. Podle mě se dopoledne ožral, to u něj není nic divnýho, a o něco se praštil. A pak tady sebou prásknul a…“

„Umřel? Jen tak zničehonic umřel?“ otázal se Jarda.

„Kdo ví, co mu bylo. A čert ví, jaký měl nemoce. Vždyť víš, jak smrděl. To už nebylo normální. A smrdívá se od nemocí. Teda taky od nemocí,“ pocítil nutnost dodat, neboť je i spousta jiných příčin a přinejmenším dvě další by ke Slamákovi docela seděly. „Hele, já tu u něho postojím a ty se běž poptat Hanči, jak ho našla a jak se sem dostala.“

Remcalovi Jardovi to nedalo: „A co teda ta krev na levým uchu? Kdyby sebou prásknul třeba na nějakej klacík, krvácel by na pravý straně, ne?“

„Třeba se ještě převrátil!“ ostře pronesl jeho nadřízený.

„A kde teda ten klacík je?“

„Hele, padej,“ ukončil debatu šéf.

Chvíli se bezmyšlenkovitě na mrtvého díval a najednou ho napadlo – co když… co když. To by tu ale musely být stopy. Jenže ta zatracená tráva. Tělo bylo v trávě, ale hlava ležela v suchém kruhu vyprahlé hlíny kolem kmene stromu. Ohnul se. Cosi, co by se dalo nazvat i stopou. Že by přece jen… ale hloupost. Vražda? Tady?

A proč? Co komu smraďoch tak hrozného udělal? Leda tak smrděl. Vlastně – ty báby tady kolem si na něj věčně stěžovaly. Zvlášť Zemánková. Tenkrát, kolik to může být let, deset, a ne, víc. Dvacet. Otrávil jí slepice. No jo, tou dobou tu lidi ještě mívali slepice. Ale i tak, stopa je stopa, kdyby náhodou…

Vetchá dvířka se rozlétla a objevilo se nejprve břicho a hned za ním odulá tvář místního doktora Havlíka. Za ním trčela hlava Ivo Řeřábka. Doktor přehlédl na schůdcích sedící Hanču i s rozpačitým Jardou, který se sotva dostal ke slovu, s funěním zdolal zahradu a chvíli trvalo, než policistům odpověděl na pozdrav. Musel se vydýchat.

Jarda se zaradoval, že je ušetřen konverzace s pověstnou sexuální labužnicí a konečně se začne něco dít. Vyskočil jako čertík na spirálce a připojil se ke kolegům.

„Ten chlap smrdí ještě po smrti,“ zněla lékařova první věta. „Kdo ví, co v něm hnilo, u mě se v životě nezastavil.“ Tím byla vyřízena otázka živ, či neživ. „Jak dlouho?“ odpověděl na nevyřčenou otázku, ale věděl, že tahle věta většinou v detektivkách následuje. „Jo, v tom vedru to je pěkně těžká věc. Tak, teď se podívám na to ucho,“ všiml si zaschlé krve. „To bude teda operace.“ Operace v tomto případě znamenala nutnost doktorova přikleknutí k hlavě mrtvého. Když se podařilo, chvilku setrval, aby nabral dech. Všichni tři policisté se zájmem přikročili blíže.

„Hele, podej mi tu brašnu, mladej,“ pokynul Ivu Řeřábkovi, kterého tím povýšil na svého fámula, už jen proto, že v autě dali slovo o fotbale, který byl zřejmě jejich jediným společným tématem.

Sáhl do kabely a vytáhl pouzdro. Škrábl skalpelem po povrchu ztvrdlé sedliny a pronesl: „Hřebík. Normálně zatlučenej hřebík.“

V tu chvíli se strážmistr Jaroslav Svoboda sesul k zemi, čímž zničil jedinou možnou stopu, kterou případný vrah zanechal.

Václav Podolník v duchu zakvílel.

Jarda se probral, aniž by bylo zapotřebí lékařova zásahu, a při zvedání ze země zanechal v hlíně stopy vlastních rukou. Dílo zkázy bylo dokonáno.

„Tak já tady končím,“ pronesl doktor a otřel si z čela pot. „Ostatní nechávám na odbornících. Poroučím se, pánové, v ordinaci na mě čekají živí.“ To poněkud přehnal. V tom vedru by cestu do zdravotního střediska nevážili ani ti největší simulanti, natož skutečně nemocní.

Od té chvíle měly věci rychlý spád. Telefonovali na středočeskou kriminálku, kde jim bylo sděleno, že jsou všichni lidé v terénu, neboť ve Vestci nebo Vesci, to je nakonec jedno, hoří sklad a možná tam jsou i lidé. Takže došlo na Pražáky. Tam byli daleko úspěšnější, dostalo se jim sdělení, že se do hodiny přiřítí nadporučík Zelenka a poručík Procházková, dříve Šišková. Na nic ať tam zatím nesahají (to se to řekne), zadrží osobu, co čin oznámila, a místo zabezpečí před zvědavci. Hlavně mlčet, mlčet, ať se zabrání panice. Mimo jiné.

Pražáci vskutku přijeli i s doktorem, který zjistil totéž co jeho místní kolega. Oběť byla odvezena s tím, že další den se vyšetřování rozjede naplno.

***

Když se druhého rána Václav Podolník probudil, jeho první myšlenkou bylo: To jsme to včera pěkně zvorali. I když mdloba si místo dopadu nevybírá.

A to ještě nevěděl, že byli po celou dobu sledováni bystrým zrakem Maruš Houskové, která si našla dírku ve svém jinak dokonalém plotě. O trochu lépe než zrak (přece jen potřebovala brýle na čtení) jí sloužil sluch. Takže ještě toho večera se několik šťastlivců dozvědělo, že smraďoch byl zavražděn hřebíkem do hlavy skrze ucho a ti méně šťastní o tom byli informováni v průběhu příštího dne, a to od nejranějších hodin.

Mezi posledními byla informována Štěpánka Zemánková.

Druhého dne Pražákům údajně hej

„No, a co jste zatím zjistili?“ zeptal se nadporučík Zelenka, když ještě před devátou dorazil spolu se svou kolegyní Annou Procházkovou, kterou oslovoval Šíša, na služebnu v Matěřicích.

„Vyslechli jsme osobu, která oběť našla,“ pronesl Václav Podolník dutě, s pocitem viny kvůli zničené – možná – stopě.

„No a?“

Podolník sáhl po zápisníku.

„Takže. Proč šedesátiletá čerstvá důchodkyně Hana Plívová vůbec za Slamákem šla? Odpověděla, že ho toho dne pozvala na oběd, a když nepřišel, šla se podívat, co s ním je. Zdálo se nám to zvláštní, protože Slamák byl všeobecně neoblíbený, ale zase na druhou stranu, ona si Hanča ve svém věku už moc nevybírala. No a zvoní, zvoní, jenomže ono nic. Přišlo jí to divné,“ snažil se obyčejný policajt před výše postavenými kolegy mluvit spisovně. „A tak si zašla pro klíč.“

„Ona měla jeho klíče?“

„Nó, měla, a neměla. Ke Slamákovi by se dostal kdekdo i obyčejným širším šroubovákem. On měl takový ten nejjednodušší zámek, co se dneska snad už ani nevyrábějí, no to určitě ne, klíče jsou do něho takový ty jako vlnky. Těch mezi lidma bývalo. A co, pořád ještě je. Totiž ono se vědělo, to s tím klíčem, od Houskové, to je další sousedka, ta se párkrát zase se svým starým, už nepoužívaným klíčem taky ke Slamákovi na zahradu dostala. Stavil se u ní tuhle Jarda, teda v domě ne, byla zrovna na své zahradě. Takže si zašla, teďka myslím Hanču, pro ten klíč domů, ona ho normálně u sebe nenosila, tyhle klíče se ani nevejdou do klíčenky. A otevřela si. Pak zabouchala na domovní dveře, nic se nedělo. Tak zkusila kliku, bylo otevřeno. Dál jít nechtěla už kvůli nepořádku a smradu. Alespoň teda několikrát zakřičela, a ono nic. Zavřela dveře, rozhlídla se po zahradě a vidí, jak tam pod jabloní něco je, tak šla blíž, no a tak ho tam našla. Šáhla na něj a byl už studenej. Hned k nám zavolala a my bleskově přijeli. A taky náš místní doktor. Akorát objevil hlavičku toho hřebíku a pak se už do toho nechtěl hrabat.“

„Hm. Dobře udělal,“ přikývl nadporučík. „Náš doktor Fiala odhaduje čas smrti asi tak mezi desátou a dvanáctou. Takže podle něho ta studenost celkem odpovídá. Tím jsme samozřejmě s tou Plívovou neskončili, ještě si ji proklepneme. No, nic, jedeme tam a pořádně se nejdřív porozhlédneme po místě činu. Někdo od vás by měl být s námi.“

„Tady Ivo,“ ukázal Podolník na nadstrážmistra. Ten alespoň neomdlévá, pomyslel si.

„Já si vezmu tu Plívovou,“ prohlásila v autě poručík Procházková. „My děvčata si budeme rozumět.“

„Ona…,“ načal nadstrážmistr, „ona paní Plívová má takovou, no, takovou všelijakou pověst. Ona bývala, jak bych to řekl…“

„Místní kurvička?“ napověděl nadporučík Zelenka.

„Dá se to tak říct,“ s úlevou pronesl domorodec Ivo, který by jinak těžko hledal přiléhavý výraz.

Procházková se rozesmála.

„Tak s tím rozuměním to berte s rezervou, já vedu život převážně počestný, že jo, kolego?“

„Bezpochyby,“ přitakal Zelenka.

Díra v plotě

„Vážně tu nebyla ani stopa?“ obrátil se nadporučík Zelenka na Iva Řeřábka.

Ten zakroutil hlavou. „Ne,“ řekl pro jistotu. Nelhal. O stopě smetené tělem omdlelého kolegy věděl jen jeho nadřízený. A rozhodně se tím nepochlubil.

„To je dost divné,“ zapřemítal Zelenka. „Totiž ten, kdo zatloukal hřebík, musel klečet nějak takhle, ve stoje by se mu to dost těžko dělalo.“ Poklekl nad bílým obrysem hlavy oběti. „Kolena měl v trávě, ale špičky nohou by měly být tady v hlíně. Jenže ono tu nebylo nic. Že by po sobě pachatel stopu uhladil?“

Václav Podolník mlčel. Stopu uhladil on sám, jenomže tu, kterou zanechaly Jardovy ruce, když se zvedal z krátké mdloby.

„No… asi tu stopu pachatel skutečně uhladil…,“ pronesl pevným hlasem Ivo. Přece jen mu šéfovo mlčení přišlo divné. Že by si sám ničeho nevšiml? No nic, stopa tu prostě není.

Zelenka pokýval hlavou. Ivovi byl rázem sympatický, i když jeho první dojem z nadporučíka byl: no jo, pravej pražskej hejsek a vejtaha. Voni maj všichni Pražáci patent na rozum už od narození.

„Jestli se to stalo v době, jak náš doktor odhadl, mohl si být pachatel jistý, že ho nikdo nevidí. Za prvé byl tady v té hloubce zahrady docela dobře krytý před očima případných kolemjdoucích. A za druhé pochybuji, že se tu nějací kolemjdoucí tou dobou vyskytovali. Buď byli v práci, anebo v tom příšerném vedru zalezlí doma. Nota bene v čase přípravy oběda. V té trávě stopy těžko najdeme. To je zvláštní, jak je podél plotu čerstvá a dál úplně na troud…“

„Na tom není nic zvláštního,“ ozvala se konečně jeho kolegyně. „Podívej se, jak je u jeho sousedů dokonalý trávník. Zalévají. A tady se ta tráva podél plotu na jejich vodě zkrátka přiživuje.“

„Šíšo, tebe kdybych neměl,“ zajásal nadporučík.

„Sice bych na to časem přišel sám, o tom žádná, ale výrazně jsi přispěla k urychlení procesu vyšetřování.“

Ti Pražáci toho taky nakecají, pomyslel si Ivo Řeřábek, ale jinak se mu Anna Procházková, dříve Šišková, líbila. I když mohla být o dobrých deset let starší než on. Možná i o víc, ale vypadala dobře.

Zelenka se obrátil, aby si prohlédl sousední terén, přikročil k drátěnému plotu, lehce do něho kopl a pořádný cíp pletiva se shrnul k zemi. Otvorem by snadno prolezla dospělá osoba jakékoli šíře.

„A hele, tohle nám mění situaci,“ zaradoval se. „Přinejmenším nabízí další možnosti vniknutí. Jde se tam!“

„Bez povolení…,“ odvážil se namítnout Ivo Řeřábek.

„Do domu jim zatím nepolezeme, ale tuhle příležitost si nemůžeme nechat ujít. Co kdyby si nás všimli a plot opravili, hm? Kdo zaváhá, nežere. Myšleno obrazně.“

Zase kecá, povzdechl si v duchu Řeřábek.

***

V sousedním domku, spíš vilce, byly otevřené dveře na prosklenou verandu.

„Raději zazvoníme,“ pohlédl na vrátka do zahrady Zelenka. „Na tom sloupku zvonek určitě bude,“ pohnul hlavou k Řeřábkovi.

„Jo, jdu,“ pochopil nadstrážmistr. Přešel pár kroků po betonovém chodníčku, prostrčil ruku mezi plaňkami vrátek a na cihlovém sloupku nahmátl zvonek. Jeho řinčení by probudilo i mrtvého.

Po několika vteřinách zaslechli zevnitř dvojí zvuky. Jeden šoupavý, druhý razantnější, naznačující sbíhání ze schodů.

Ve dveřích mezi verandou a zřejmě chodbou se zjevila šedivá hlava staré ženy o holi. Oteklé nohy připomínající sloupy bez náznaku kotníků a lýtek byly obuté do plstěných bačkor. V silných bílých punčochách a zřejmě vlněné šedé sukni pod kolena. V tomhle vedru!

„Kdo jste? Co chcete? Jak jste se sem dostali?“

„Tak pěkně postupně,“ sáhl Zelenka po odznaku.

„Kriminální policie. Chceme se na něco zeptat. A dostali jsme se sem tudy,“ obrátil se a ukázal na otvor v plotu.

„Jen pro upřesnění, jsem nadporučík Zelenka, toto je kolegyně detektiv poručík Procházková a zdejší policista nadstrážmistr Řeřábek. Vy jste?“

„Ludvika Zemánková.“ Žena se dvěma šoupnutími posunula dopředu, čímž uvolnila prostor podstatně mladší, asi tak třicetileté ženě, která poskytovala daleko příjemnější pohled. Oblečená byla v džínových propínacích šatech nad kolena a dlouhé blond vlasy měla stažené do ohonu.

„Štěpánka Zemánková,“ představila se.

„Manželka mého syna,“ upřesnila její tchyně.

„A ten je kde?“

„Touhle dobou jsou snad lidi většinou ještě v zaměstnání, ne? Ostatně odjel v neděli odpoledne na podnikové soustředění, začalo jim to v pondělí, tak aby se připravil, oni tomu říkají nějak anglicky, to je nakonec jedno. V Krkonoších. Na týden. On je syn krela… kreasiv…,“ pronesla snad nejdelší promluvu za posledních deset let Ludvika Zemánková. Na poslední slovo jí možná došel dech nebo pro ni spíš bylo příliš neschůdné.

„Kreativní,“ napověděla snacha, ale nechala hrdé matce prostor, aby dopověděla.

„Ano, tohle. Kre-a-týv-ní ředitel. V reklamní agentuře. V Praze.“

„Aha. To si v případě potřeby ověříme. Takže doufám, že víte, co se událo ve vašem sousedství.“

„Samozřejmě. Tedy – jen něco. Dívala jsem se na to z okna kuchyně. To se snad smí, ne?“ pronesla útočným tónem Ludvika Zemánková.

„Jistěže, zvědavost patří k lidské přirozenosti,“ pronesl nadporučík. Ostatně i zvířecí, pomyslel si – jako dítě měl pejska. „Ale jak jsem ukázal, ten otvor v plotě je zrovna v bezprostřední blízkosti místa, kde k tragické události došlo, a tak právem vyvolává jisté otázky. Možná dokonce i podezření. Pachatel tudy mohl docela snadno prolézt, to vám snad ani nemusím říkat. Určitě o tom otvoru víte.“

„Ten plot rozbil ten… ten…,“ vykřikla Ludvika Zemánková. „Jak si dovolujete obviňovat slušné lidi!?“

„Nikdo vás, paní, neobviňuje,“ zastala se kolegy Anna. „Ale sama uznáte, že nám to mohlo připadnout podivné.“

Ludvika se nadechla k další tirádě, ale snacha ji předběhla: „Omluvte moji paní tchyni, ale ona je právem rozhořčená. Plot skutečně strhl soused Slamák…“

„Aby mi pochcal růžičky!“ vykřikla stará žena a rozplakala se. „Podívejte se na ně, jsou úplně spálené! A to je tu mám celá desetiletí! Já jsem těžce nemocný člověk! Měla jsem z toho malou mrtvici! Příště to může být velká!“ Zapomněla, že teď už žádné příště být nemůže, a když, pak rozhodně ne zásluhou zlotřilého souseda. „On mě skoro zabije, panebože, mizeru nechají, ale slušný lidi…“

„Dobrá, dobrá, uklidněte se, prosím,“ chlácholil ji nadporučík. „Pochopte, že konáme svou práci. Ještě jeden dotaz. Nemohl se k vám na zahradu včera mezi desátou a dvanáctou hodinou dostat někdo cizí? Myslím tím samozřejmě přes den.“

„A jak by se sem asi jako bez klíče dostal?“ rozmázla si volnou rukou slzy na tváři Ludvika Zemánková, a protože jich bylo na jednu ruku příliš, přehodila si hůl do druhé a tvář přetřela ještě tou suchou.

„Váš plot do ulice je poměrně nízký. Kdokoli by ho snadno přelezl.“

„To je hloupost, byly jsme přece tady.“

„Kde tady? V domě? Na zahradě? Byly jste tu jen vy dvě?“

Slova se ujala Štěpánka: „Vezmeme to postupně, jestli dovolíte. Takže – já jsem se asi do půl desáté na zahradě opalovala. Na opačné straně zahrady, takže jsem nemohla ani vidět, ani slyšet, co se tady dělo,“ ukázala na část zahrady sousedící se Slamákovou. „Pak už bylo vedro neúnosné, šla jsem tedy do domu…“

„To jí můžu dosvědčit,“ skočila snaše do řeči Ludvika Zemánková. „Protože jsem zrovna šla na záchod, abych nemusela při seriálu, co začínal v půl desáté v televizi. Takže bylo za pět minut půl desáté, v tom já jsem přesná. Vždycky jdu před seriálem na záchod. A pak už byla, myslím snacha, pořád nahoře, slyšela jsem ji telefonovat…“

„Pak jsem si udělala k obědu salát,“ navázala Štěpánka, „a pak jsem si četla. Co taky dělat v tom vedru.“

„No a já,“ přihlásila se ke slovu stará žena, „já v těch vedrech před polednem kolikrát ještě usnu v křesle před televizí. Pak jsem si nějak po dvanácté ohřála ze včerejška zemlbábu, no a pak se začaly dít ty věci, koukala jsem se na to z okna kuchyně, viděla jsem, jak jste přijeli i jak ho odváželi. A jestli mě podezříváte, jak tam s těmahle nohama klečím dopoledne pod stromem a zatloukám hřebík tomu hajzlovi do hlavy…“

„Cože?!“ vykřikli dvojhlasně pražští kriminalisté.

„Od koho víte, jak byla oběť zavražděna?“

„Od koho! Ještě než jste přijeli, to věděla celá ulice. A touhle dobou už to určitě ví celé město! Všechno to rozkecala ta pleticha baba Houstice, co bydlí z druhé strany vedle Slamáka! Má ďouru v plaňce a viděla a slyšela všechno! Jí se ptejte, ne nás! Ta se může dostat do jeho zahrady klíčem, taky tam už jistě kolikrát byla, když nebyl ten smraďoch doma! A taky si nezapomeňte posvítit na tu starou děvku, co ho našla! Co tam ta mrcha pohledávala!? Na to se jí zeptejte!“ Staré ženě se objevily kolem úst sliny a zapotácela se.

Snacha ji uchopila v podpaží a obrátila se na policisty.

„Snad pochopíte… hned se vrátím.“ Zavedla tchyni do domu.

Policisté na sebe mlčky zírali. Tohle tedy nevypadá na snadné vyřešení. Pachatel je dostatečně varován a lidé – budou mluvit? A budou mít vlastně o čem?

Po několika minutách se Štěpánka vrátila.

„Sami jste viděli. Má roztroušenou sklerózu a po té příhodě s růžemi skutečně prodělala i lehkou mrtvici. Naštěstí bez následků. Dneska je celkem v dobré formě, ale bývá hůř, zvlášť když se mění počasí. To bývá úplně mimo, nepoznává lidi, mluví z cesty nebo nemluví vůbec. A když na ni přijde deprese…,“ mávla rukou.

„Takže pokud ji ještě budete potřebovat, buďte tak hodní a šetřete ji. Já vám řeknu všechno, co budete potřebovat. Ostatně – nemám co skrývat.“ Až se svých posledních slov zalekla, ale nedala na sobě nic znát.

„Víte,“ snažil se o vysvětlení nadporučík, „tohle nebyl žádný výslech. Ale uznejte, že když jsme objevili ten otvor v plotě, museli jsme…“

„Jasně,“ skočila mu poněkud nezdvořile do řeči mladá Zemánková. „Já to chápu. A pokud si budete chtít ověřovat, kde byl v dotyčné době manžel, mohu vám dát telefon jak na něho, tak na recepci v penzionu, kde mají to soustředění.“

„Na to je čas… i když… pro jistotu. Abychom zbytečně neobtěžovali…,“ zapletl se do toho Zelenka.

„Není problém, pár vteřin, skočím pro telefon.“ Pár vteřin znamenalo minutu.

„Tak tady,“ ukázala chytrý telefon. „Nahoře manželův mobil, pod tím číslo na recepci penzionu, kdybyste mu náhodou nevěřili.“

Telefony si uložila Anna.

„Takže – zatím u vás snad máme všechno,“ uzavřel nadporučík. „Jo, mimochodem, vy nechodíte do práce?“

„Mám prázdniny. Jsem učitelka.“

„A tak. No, krátí se vám to, co?“

„Ále, docela se těším. Už mám toho vedra a nicnedělání dost.“

„Tak hezký zbytek dne,“ popřál jí a v duchu k nicnedělání připojil ještě tchyni.

„Vrátíte se dírou, nebo vás mám pustit vrátky?“ zeptala se pro jistotu Štěpánka.

Anna Procházková vyprskla smíchy a stranou se zasmál i místní policista.

„Dali bychom tentokrát přednost civilizovanému odchodu,“ usmál se Zelenka.

Štěpánka sáhla na poličku po masivním klíči, který by snadno nahradil i obyčejný šroubovák.

„Tady je lehkomyslnost snad infekční choroba,“ zvolal nadporučík. „To si tu opravdu nemůžete dovolit bezpečnostní zámky? Vážně jste tak lehkomyslní, nebo to je snad projev úcty k tradicím? Místní folklór? Nebo dokonce kulturní památka?“

„U nás se nekrade,“ vysvětlila domorodka Štěpánka.

„No jo. U vás se jen brutálně vraždí,“ poznamenal suše nadporučík.

Kupodivu se k smíchu dvou zbylých policistů nepřipojila.

Sotva za nimi zavřela vrátka a zamkla, chvíli čekala, až jí zmizí z dohledu. A také až se uklidní bušící srdce. Co ji ještě čeká?

Musím té Anetě zavolat. Musím! To přece není možné!

Policisté udělali nanejvýš dvacet kroků a zastavili se před domem oběti.

„Všimli jste si, jaké je to mezi těmi dvěma divné? Obyčejně snachy říkají tchyni maminko anebo jsou kamarádky, ať už předstírané, nebo skutečné, a říkají si jménem. Tady to je neosobní,“ řekla Anna. „A jaké to asi je s tím manželem? I když asi těžko jel z Krkonoš vraždit, stejně bych tam zavolala. Tím nic nezkazíme. Čistě ze zvědavosti. Anebo důslednosti,“ zasmála se.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pod jabloní.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.