Kathryn Taylor

Stopy minulosti

Dunmor Castle

Originální název: Dunmor Castle – Das Licht im Dunkeln

Vydáno u Bastei Lübbe AG, Köln, 2019

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2019 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Dagmar Hoangová, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9363-6 (epub)

ISBN 978-80-243-9364-3 (mobi)

Pro moje děti

1

Lexie běžela, jak nejrychleji mohla, měla ale pocit, že její nohy jsou z olova. Každý krok pro ni byl těžký. V panice se podívala přes rameno a viděla, že se stín blíží. Zanedlouho ji dohoní.

Nic ti neudělám.

Hlas zněl přívětivě. Lákavě. To ale její strach jen zvětšovalo.

Zůstaň tady. Neutíkej.

Zrychlila tempo, i když věděla, že nemá šanci.

Hned ji dožene. A pak…

Do jejího vědomí proniklo kovové skřípání, hlasité a tak hrozivé, že zůstala vyděšeně stát a hleděla do ostrého světla, které ji najednou oslnilo. Instinktivně zvedla paži, aby si chránila oči. Kravál narůstal, byl skoro nesnesitelný. Srdce jí divoce pádilo. Něco kolem ní proletělo tak těsně, že jasně cítila průvan. Pak zavládlo ticho. Bylo tu už jen světlo, které na ni teď mířilo z druhé strany.

Bouchly dveře auta. Někdo ji popadl za paže.

„Zatraceně, zešílela jste?“ V hlubokém hlase, který na ni mluvil, se vznášel vztek. „Málem jsem vás přejel!“

Zasáhl ji poryv větru, rval tenkou látku její noční košile a na okamžik ji připravil o dech. Pod bosými chodidly cítila tvrdý asfalt a najednou i chlad.

„Slečno, slyšíte mě?“

Poslední mlha snu se rozplynula. Spatřila muže, jemuž hlas patřil. Měl černé vlasy, výrazně modré oči a na sobě tmavou koženou bundu. Byly to jeho ruce, které objímaly její nadloktí.

„Víte, kde jste?“

Lexie se stísněně rozhlédla a konečně začala vnímat okolí. Stála v měsíčním světle někde na silnici v dost osamělé krajině. Na pozadí tmavomodré noční oblohy se zřetelně zvedaly kopce, domy tu ale žádné nebyly. Vzduch voněl solí, jako by bylo nablízku moře, a vítr foukal tak silně, že se jí noční košile začala zase třepotat.

Noční košile! pomyslela si a polekaně se na sebe podívala. Měla jen ji. Žádné boty. Ani kabát.

A pak tu bylo ještě auto. Velké černé BMW. Stálo o pár metrů dál napříč silnicí předkem k ní. Reflektory, které pořád ještě svítily, ozařovaly stopy pneumatik, které se táhly v mnoha zatáčkách po asfaltu. Jedna z nich vedla přesně k místu, kde stála.

Pomyslela na pronikavý zvuk, který ji tolik vyděsil, a došlo jí, co to bylo ‒ skřípající brzdy. Proto stál ten vůz tak divně. Zastavil v plné rychlosti a při pokusu se jí vyhnout se dostal do smyku. Protože pobíhala v noční košili někde venku po okresní silnici.

Což mohlo znamenat jen jedno… Roztřásla se.

„Vždyť vy mrznete!“ Muž si svlékl bundu a položil ji neznámé na ramena. Strkal ji ke svému autu.

„Pojďte, posaďte se.“

Nebránila se, když jí pomáhal na sedadlo spolujezdce. Kožené čalounění bylo měkké a vnitřek vozu s lesklým lakovaným dřevem a spoustou chromu vypadal ušlechtile. Přesně jako v Andrewově autě, pomyslela si a zavrtala se ještě o něco víc do příliš velké bundy, která ji obklopovala příjemným teplem. Byla v ní cítit voda po holení, cizí a mužná, a přestože voněla příjemně, připomínala jí, že se ještě nemůže uvolnit.

Stalo se to znovu a připadala si stejně bezmocná a zmatená jako jindy. Jenže to musela tentokrát vysvětlovat cizímu muži, který právě nasedl na straně řidiče.

K tmavým džínsům a elegantním černým botám měl oblečenou jen světle šedou košili. I když se zdálo, že mu není zima, měla Lexie hrozně špatné svědomí. Nejen kvůli bundě. Přivedla ho do nebezpečí.

„Mrzí mě to.“ Její hlas zněl zastřeně. Pokusila se omluvně usmát. Neudělalo to na něho patrně velký dojem, protože zůstal vážný.

„Jak se jmenujete? Víte to?“

Podíval se na její noční košili, která vykukovala zpod bundy. Cítila, jak jí do tváří vystřelila červeň. Očividně si myslel, že není úplně při smyslech. Což byla trochu pravda.

„Lexie,“ řekla ochraptěle. „Lexie Cavendishová.“

„A co děláte tady venku?“ V jeho hlase byla opět přísnost, i když spojená se starostlivostí.

Přitáhla si bundu ještě těsněji k tělu.

„Já… měla jsem zlý sen.“

Obrazy se okamžitě vrátily. Tak živě, že se zachvěla. Byl to vždy stejný sen. Pronásledoval ji už mnoho let. Vždycky v něm utíkala, prchala před bezejmennou hrozbou, z níž jí stydla krev v žilách. Ale nebyla to žádná obluda, co ji pronásledovala. Ani konkrétní postava. Jen tmavý stín bez tváře. Ublížil by jí, kdyby se zastavila, i když šeptem tvrdil opak. Lhal, to instinktivně věděla, proto utíkala jako o život. Běžela a běžela, dokud… se neprobudila. V nejlepším případě ve své posteli. Ale někdy také ne.

„Zlý sen?“ Muž povytáhl obočí. „Nemá člověk něco takového, když spí?“

„Já spala,“ řekla. „Jen… přitom někdy vstanu.“

Zdálo se, že mu svitlo, co je problém. „Vy jste náměsíčná?“

Lexie přikývla. „Občas.“

„To je nebezpečné.“

Znovu kývla. Jako by to nevěděla!

Nedokázala by spočítat, kolikrát se dostala do podobně nebezpečné situace. Jednou vypadla z okna a zlomila si ruku, podruhé si přivodila tržnou ránu na hlavě, protože narazila do stromu. Tentokrát to ale mohlo skončit smrtí…

Ta myšlenka očividně zaměstnávala i muže.

„Uvědomujete si vůbec, jak těsné to bylo?“ Zafuněl a bylo na něm vidět, jak je z toho, co se právě stalo, stále ještě v šoku. „Objevila jste se najednou na silnici. Naštěstí jsem měl zapnutá dálková světla a včas jsem vás spatřil. Okamžitě jsem začal brzdit a doufal, že uskočíte. Vy jste tam ale jen stála a nehýbala se.“ Zavrtěl hlavou. „Byl to opravdu jen zlomek vteřiny. Kdybych se vám už nemohl vyhnout…“

Nechtěla si to představit stejně jako on.

„Mrzí mě to, opravdu,“ ujistila ho. „Nedokážu to kontrolovat. Někdy jen přecházím po místnosti, když ale dojde k nejhoršímu, běžím hodně daleko, aniž bych si toho byla vědoma.“

Muž svraštil čelo. „Nemáte nikoho, kdo by dohlédl, aby se vám nic nestalo?“

Pravděpodobně ta otázka směřovala k tomu, jestli má nějakého muže. Nebo prostě rodinu. Lidi, kteří by se o ni postarali. Těch ale moc v jejím životě nebylo.

„Ne. Já… nejsem odsud. Navíc se mi to už dlouho nestalo.“

Opravdu si myslela, že ta její náměsíčnost skončila. Poslední dva roky byly klidné. Žádné zlé sny, žádné noční výlety. Určitě to souviselo i s tím, že našla zaměstnání svých snů a její práce ji činila šťastnou. Byla pevně odhodlaná dívat se jen dopředu, nikoli zpátky. A fungovalo to. Až do dneška.

To, že ji ten sen o stínu najednou zase tak usilovně pronásledoval, muselo být tímto krajem. V Donegalu, severní provincii Irska, ještě nikdy nebyla. Od chvíle, kdy dorazila před několika hodinami po dlouhé jízdě do pobřežního městečka Cerigh, ji ale neopouštěl pocit, že to místo zná.

Domy s většinou bíle omítnutými fasádami a úzké uličky jí připadaly podivně známé. Ne kvůli podobnosti s jinými místy, která už navštívila. Ta blízkost zacházela dál.

Vyznala se tu.

Když přijížděla na náměstí, věděla ještě dřív, než zahnula za roh, že nalevo na jeho konci bude stát kostelík obehnaný kamennou zdí. Hrozně ji vyděsilo, že tam ten kostel skutečně je. Stejné to bylo i s hostincem Castle Inn, v němž si pronajala pokoj. Už předtím, než vstoupila do velké restaurační místnosti, si byla jistá, že bude protáhlá s nízkým stropem a dvěma velkými koly od vozu na zdi napravo a nalevo od baru. Což také souhlasilo.

Byl div, že nemohla najít klid, když se po talíři irského dušeného, které jí hostinská s vážným obličejem naservírovala, odebrala do svého pokoje, aby si odpočinula na zítřejší schůzku? Nedávalo to prostě smysl. Nemohla tohle místo znát, protože se narodila v Anglii a vyrostla v Americe. Naposledy žila v New Yorku, než se před dvěma roky přestěhovala do Dublinu, aby tam nastoupila na nové místo. Jistě, v poslední době jezdila častěji se svým šéfem Andrewem na obchodní cesty, ale ne do Donegalu. A výlety s přítelkyní Betty vedly vždy jen do Kerry na jihu ostrova, protože tam bydleli rodiče Bettyina snoubence Kena. Na severu rozhodně nikdy nebyla a zcela určitě ne v Cerighu.

„Je vám opravdu dobře?“

Mužova otázka ji vytrhla ze zamyšlení.

„Co? Ano… jde to.“ Znovu se nesměle usmála.

„Děkuju, že jste mě nepřejel.“

„Bylo to i v mém zájmu,“ odpověděl jí tentokrát s úsměvem.

Když se netváří tak vážně, vypadá moc dobře, pomyslela si a poprvé si ho prohlédla pozorněji, zaznamenala jeho klasický profil a hranatou bradu, ale i tmavé stíny pod nezvykle modrýma očima a strniště vousů na tvářích. Zdálo se, že je už dlouho na cestě. Vypadal unaveně. Navíc byl sice jednoznačně starší než ona, ale mladší, než si na začátku myslela. Bylo mu nanejvýš pětatřicet.

„Můžu vás někam odvézt?“ zeptal se a ona si polekaně uvědomila, že na něho příliš dlouho zírá.

Krátce zaváhala, protože mu už nechtěla být na obtíž, nevěděla ale, jak daleko ve spánku doběhla, byla proto odkázaná na jeho pomoc.

„Znáte Castle Inn v Cerighu?“

Přikývl, nastartoval vůz, otočil ho a rozjel se po vinuté silnici. Dvakrát odbočili a po chvíli vjeli do vesnice, kde momentálně panoval klid. Odpoledne vypadalo to místo ještě úplně jinak, úzké ulice byly plné lidí a panoval v nich pestrý shon. Budovy zdobil bezpočet vlajek a řetězů s korouhvičkami, protože Cerigh měl v následujících dnech oslavit své pětisté jubileum. Celé týdny se na to plánoval rámcový program s různými akcemi a podniky. Kromě toho četné plakáty na víkend oznamovaly folkový festival, pro který se už stavěla na poli za městem velká tribuna. Hrát při něm podle oznámení měli také Irish Badgers. Lexie se sice divila, že jedna z nejznámějších folkových kapel Irska vystupuje právě v téhle díře, vysvětlovalo to ale patrně, proč je tu už teď taková vřava.

Většina lidí už očividně spala, protože v domech, kolem nichž projížděli, svítilo jen velice málo světel. Lexie vrhla pohled na údaj na palubní desce vozu. Viděla, že je krátce před druhou hodinou ranní. Pravděpodobnost být přejeta v tuto dobu na osamělé silnici byla obvykle dost malá.

„Proč jste vlastně ještě tak pozdě na cestě?“

Muž se na ni překvapeně podíval. Lexie si byla vědoma toho, jak podezíravě její otázka zněla.

„Promiňte,“ dodala rychle. „Nic mi do toho pochopitelně není. Nechtěla jsem být dotěrná. Myslela jsem jen…“

„Že mám už dávno spát?“ Zkřivil ústa. „To bych rád, věřte mi. Moje letadlo z New Yorku ale mělo šest hodin zpoždění a pak se vyskytly problémy v půjčovně aut. Proto jsem cíle své cesty bohužel ještě nedosáhl.“

„Och.“ Přijíždí z Ameriky? Lexie předpokládala, že je místní, protože mluvil anglicky s irským přízvukem. Možná se prostě vrací domů. Chtěla se ho zeptat, kde přesně bydlí, než k tomu ale došlo, řidič zastavil.

„Jsme tady.“

Vchod hostince ležel ve tmě, jako skoro celý zbytek domu. Jen jedno okno v prvním poschodí bylo slabě osvětlené.

„Zdá se, že je ještě někdo vzhůru.“ Muž se podíval okénkem auta k rozsvícenému oknu.

Lexie nešťastně zavrtěla hlavou. „Tam nahoře je můj pokoj,“ vysvětlila. „Pravděpodobně jsem nechala svítit lampičku na nočním stolku.“

Udělala to nejen pravděpodobně, ale zcela jistě. Zásadně nechávala v noci svítit světlo v ložnici. Byla to jen jedna z mnoha jejích úzkostí, protože ji ten člověk ale určitě považoval za divnou, raději se o tom nezmínila. Navíc si právě uvědomila, že existuje mnohem naléhavější problém.

„Nemám klíč!“

Nevěděla, jak opustila dům, natož jak se dostane dovnitř. Zaplavila ji nová vlna zoufalství, protože jí byla ta situace hrozně nepříjemná. Nejen proto, že sedí v noční košili v autě cizího člověka, kterému dělá zbytečné potíže. Teď musí ještě zazvonit na hostinskou a vysvětlit jí, proč…

„Dveře nejsou zamčené.“ Mužova poznámka přerušila její pochmurné myšlenky.

„Jste si jistý?“

Přikývl. „Divil bych se, kdyby to tak nebylo. Sheila a Fred je nechávají odemčené, aby hosté mohli svobodně přicházet a odcházet.“ Uculil se, když na něho překvapeně zírala. „Vy nejste z venkova, že?“

„Ne,“ řekla. On ale pocházel opravdu odněkud z okolí, když věděl, že se majitelé hostince jmenují Sheila a Fred. A je-li pravda, co říká, a dveře opravdu nejsou zamčené, dostane se bez problémů do domu. Vysvětlovalo to také, jak ho mohla opustit.

„Tak do toho. Podíváme se, jestli jsem měl pravdu.“ Muž vystoupil, Lexie ale chvíli trvalo, než zareagovala. Když konečně sáhla po klice, byl už na její straně a otevřel dveře. Podal jí ruku. Vděčně se jí chopila a nechala si pomoct z vozu.

Když stála vedle auta, cítila skrz bundu chlad časného dubnového rána. Dlažba pod jejíma bosýma nohama a obláček páry před ústy jí ukázaly, v jakém bezpečí byla uvnitř vozu. Tady venku měla pocit, že po ní znovu sahají stíny zlého snu. Na okamžik pocítila strach z toho, že půjde do hostince sama.

Chtěla svému zachránci poděkovat a rozloučit se, v tu chvíli k nim ale dolehly hlasy. Krátce nato vyšlo zpoza rohu pět mladíků, kteří se k nim blížili. Museli to být teenageři a byli jednoznačně pod vlivem alkoholu, protože nedokázali ani jít rovně. Navíc mluvili příliš hlasitě a hloupě se smáli, když se navzájem podpírali, aby udrželi rovnováhu.

Jeden z mladíků se zastavil, když zpozoroval Lexie a jejího společníka. Zdálo se, že si i přes očividně zamlžený mozek všiml, že je Lexiino ustrojení neobvyklé, protože si ji prohlížel od hlavy po paty. Ostatní zůstali také stát a zírali na ně.

Muž okamžitě přistoupil k Lexie a postavil se tak, aby ji jeho záda a široká ramena chránila před pohledy.

„Co je tady k čumění?“ křikl a ovinul kolem Lexie paži. „Pokračujte v cestě, honem!“

Varování v jeho hlase se nedalo přeslechnout a neuniklo ani mladíkům, kteří spolu prohodili pár slov a pak stejně hlasitě jako předtím táhli dál.

Když zmizeli za dalším rohem, muž Lexie pustil a ustoupil o krok, čehož skoro litovala.

Wow, pomyslela si stále ještě přemožena tím, s jakou samozřejmostí ji právě ochránil. A nebylo nepříjemné, že byl přitom u ní tak blízko. Naopak…

„Odvedu vás raději ještě dovnitř,“ prohlásil muž. Lexie krátce přemýšlela, jestli nemá odmítnout. Pomyšlení na tmavý lokál a chodby hostince jí ale pořád ještě nahánělo strach. Vyhlídka, že to nebude muset udělat sama, byla prostě příliš lákavá.

„Děkuju,“ řekla a potlačila myšlenku, že toho pro ni udělal už dost. Duchapřítomně se jí vyhnul a nepřejel ji. Přivezl ji sem. A přenechal jí svou bundu, bez jejíhož tepla by šok z prožitého patrně tak rychle nepřekonala. Na to, co by se stalo, kdyby se probudila sama někde ve tmě, nechtěla raději ani pomyslet. Vděčila mu opravdu za hodně a neznala ani jeho jméno.

„Ještě jsem se vás vůbec nezeptala, jak se jmenujete.“

Muž se usmál a podal jí ruku.

„Promiňte, že jsem se nepředstavil. Jsem Grayson Fitzgerald.“

Proboha! pomyslela si Lexie zděšeně a cítila, jak jí z obličeje mizí krev.

2

„Miss Cavendishová?“ Grayson Fitzgerald sevřel znovu rukama její nadloktí a skepticky si ji prohlížel. „Je všechno v pořádku? Jste najednou úplně bílá!“

„Já…“ Vysvobodila se z jeho stisku a instinktivně udělala krok zpátky. „Myslím, že bych si měla lehnout.“

Bylo to dokonce nezbytně nutné, protože jí nohy najednou zeslábly a v hlavě přeskakovaly myšlenky, když upírala pohled na toho muže.

Grayson Fitzgerald. Samozřejmě. Měla ho poznat, viděla už přece jeho fotografie v příslušných ekonomických magazínech. Na nich měl ale obleky a vypadal nepřístupně. A jeho oči nebyly tak modré. Navíc nemohla vědět, že se tady objeví. Co k čertu dělá v Cerighu? Ó ne, co když…

„Miss Cavendishová?“ Grayson Fitzgerald ji s pokrčeným čelem pozoroval. Bylo jí jasné, že na něho zírá. „Pojďte.“

Zavěsil se do ní a vedl ji pár kroků ke vchodovým dveřím hostince, které opravdu nebyly zamčené.

„Nemusíte jít se mnou,“ zaprotestovala, protože měla najednou dojem, že to není dobrý nápad.

„Jaké číslo pokoje?“ zeptal se, aniž věnoval pozornost její námitce, a strčil ji do dveří.

„Pět.“ Lexie polkla, když pohlédla do lokálu, který byl jen velice slabě osvětlený měsícem. Zadní část ležela úplně ve tmě. Zdálo se, že černota čeká jen na to, aby ji pohltila…

Vyděšeně mžourala do světla, které najednou vzplanulo. Když se otočila ke Graysonu Fitzgeraldovi, spatřila, že vytahuje ruku zpoza závěsu vedle dveří. Očividně věděl, že se tam nachází vypínač stropního osvětlení. Netušil, jak velkou laskavost jí udělal, když ho stiskl.

„Nechceme přece vrazit do nějakého nábytku,“ řekl a cílevědomě ji vedl ke dveřím vedle baru na druhém konci místnosti, za nimiž se nacházely schody k pokojům hostů. Dal Lexie přednost a následoval ji nahoru do úzké chodby pokryté prošlapaným kobercem.

Lexie zmáčkla vypínač na stěně a oddechla si, když se i tady rozsvítila světla a tma zmizela. Srdce jí přesto bušilo, bylo to ale spíš kvůli Graysonu Fitzgeraldovi, který šel těsně za ní.

Jak může být osud tak podlý? O projekt v Cerighu se měl ve skutečnosti postarat její kolega Ryan Monsworth. Až na poslední chvíli se Andrew rozhodl, že místo něho pošle Lexie. Cítila se polichocena, že chce přenechat vnitřní zařízení té přestavby raději jí. Jinak Andrewa často při projektech provázela, tentokrát jí ale ponechal úplně volnou ruku, což považovala nejen za projev velké důvěry, ale viděla to i jako šanci se osvědčit. Proto to chtěla udělat obzvláště dobře. Ale místo toho, aby se koncentrovala na svůj úkol, byla roztěkaná a nesoustředěná, protože ji to místo úplně vyvádělo z míry. A jako by to nebylo dost zlé, vběhla teď právě před auto Andrewovu nejtvrdšímu konkurentovi. V noční košili.

V duchu zasténala při pomyšlení, jaké by bylo potkat po této noci Graysona Fitzgeralda znovu. Což je v následujících dnech docela dobře možné, protože tu má očividně něco na práci. Ale co? Proč přijel úspěšný newyorský obchodník s nemovitostmi a šéf firmy Fitzgerald Holding, kterou založil, osobně do toho malého, zapadlého místa?

Musely ho sem přivést soukromé důvody, protože tu byla široko daleko jen jedna budova, která by pro něj mohla být obchodně zajímavá, a tou byl Dunmor Castle. Prodej hradu, který se tyčil nedaleko na útesech přímo u Atlantiku, byl ale podle Andrewa prakticky uzavřený. Howard Enterprises převezme stavbu vyžadující částečnou renovaci a promění ji v luxusní hotel, který později se ziskem prodá. Proto je Lexie tady. Prohlédne si tamní prostory a vytvoří koncept vnitřního vybavení, který má být předložen případným kupcům. Skutečně mají už také zájemce, skupinu investorů ze Spojených arabských emirátů. Zdálo se tedy, že je všechno hotové. Je ale opravdu náhoda, že se zde Grayson Fitzgerald objevil právě teď?

Andrew by tím rozhodně nebyl nadšený. Nenáviděl Fitzgeralda, protože se často zajímal o stejné objekty a v poslední době ho několikrát z obchodu vyšoupl. To se tentokrát v žádném případě nesmí stát, na to byla transakce pro Howard Enterprises příliš důležitá. Proto Lexie udělá dobře, když si od Graysona Fitzgeralda udrží co největší odstup.

Najednou se zastavila a otočila se.

„Myslím, že já…“ Zmlkla a zvedla k němu oči, vyděšená tím, jak blízko u ní stojí. „Já… si už poradím,“ dokončila větu a vyklouzla z bundy, aby mu ji vrátila.

Bez tepla a váhy cizího oděvu na ramenou si připadala nepříjemně bezbranná. A zájem, který ležel ve zkoumavém pohledu Graysona Fitzgeralda, to nijak nezlepšoval.

Vždycky, když se na ni nějaký muž takhle díval, se za normálních okolností stáhla. Neuměla dobře flirtovat a pro něco jiného se nehodila už vůbec, jak jasně dokazovalo její krátké manželství s kolegou. Po Mattu Cavendishovi jí zůstalo jen jméno a poznání, že je velice komplikovaná. I kdyby na flirtování byla, byl by Grayson Fitzgerald rozhodně poslední muž na světě, kterému by se směla dívat hluboko do očí. Což jí ale nezabránilo v tom, aby to přesto dělala. Bylo to, jako by ji jeho pohled magicky přitahoval…

Vyděšená sama sebou a směrem, jímž se nechtěně ubírají její myšlenky, Lexie trochu couvla.

„Myslím, že bych měla opravdu ještě chvíli spát.“ Otočila se a udělala pár kroků ke dveřím pokoje. Až odtamtud se podívala zpátky. „Ještě jednou mockrát děkuju ‒ za všechno.“

Zvedl koutek úst k úsměvu, který bušení jejího srdce neuklidnil.

„Raději se zamkněte.“ Ještě na ni kývl, pak se otočil a scházel po schodech. Krátce na to zmizel. Lexie slyšela dole bouchnutí dveří.

Stále ještě roztřesená za sebou zavřela dveře pokoje a opřela se o ně zády. Proboha, co se to s ní děje? Tam venku je Grayson Fitzgerald. Jen zmínka o tom muži stačila, aby zkazila jejímu šéfovi den. A ona na něho zírala a myslela si, že má krásné oči? Nemohl to omluvit ani její zmatený stav po záchvatu náměsíčnosti. Není chladná obchodnice, která má všechno dokonale pod kontrolou? Jindy se přece nenechá tak snadno vyvést z míry.

Zachovej klid, pomyslela si a udělala to, co dělala vždycky, když hrozilo, že je situace nad její síly. Soustředila se na něco pozitivního, co ji činilo silnou. A v tomto případě to ani nebylo těžké, protože stačilo, aby se rozhlédla po malém pokoji, který si pronajala na následující dny. Se starým dřevěným nábytkem a mírně vybledlými květinovými tapetami vypadal dost staromódně, jí se ale líbil, protože připomínal její pokoj u Petersonových, jediné pěstounské rodiny, kde se cítila opravdu dobře.

Narovnala se a zamkla dveře, jak jí radil Grayson Fitzgerald. Vytáhla klíč ze zámku a položila ho na komodu vedle dveří do koupelny, za malou misku, aby ho nenašla, kdyby byla znovu náměsíčná. Věděla pochopitelně, že je to důležité bezpečnostní opatření, na to jeho radu nepotřebovala. Její noci byly ale už tak dlouho klidné, že na to prostě nepomyslela.

Bylo nepravděpodobné, že se v příštích hodinách vydá ještě jednou na nedobrovolnou procházku. Dvakrát za noc se to nestávalo. Navíc nevěřila, že po tom všem, co se právě stalo, bude moct vůbec ještě spát.

Když ale za několik minut ležela na úzkém lůžku a hleděla ve světle lampičky stojící na nočním stolku k nízkému stropu, cítila, že si rozčilení poslední hodiny vybírá svou daň. V její noční košili ulpěla vůně bundy. Proti očekávání se při jejím vdechování uvolnila. Najednou zavřela v olověné únavě oči a sklouzla do hlubokého, bezesného spánku.

***

Grayson za sebou nechal zapadnout vchodové dveře Castle Innu a nasál do plic chladný noční vzduch. Jeho pohled putoval po fasádě nahoru a setrval u jediného osvětleného okna. Chvíli se díval na světlo a čekal, až zhasne. To se ale nestalo. Nakonec se s povzdechem otočil.

Skoro litoval, že je hostinec už dávno zavřený. Dal by teď cokoliv za whisky, protože to, že se mu třásly ruce, neměla na svědomí studená dubnová noc.

Zatraceně, mohlo to na té silnici špatně dopadnout! Nebylo to ale jediné, co ho rozrušilo. Mohla za to i ta mladá žena.

Lexie Cavendishová.

Podle přízvuku to musí být Američanka. A je mladá, je jí nanejvýš pětadvacet let. O moc víc o ní nevěděl. Najednou měl na sebe zlost, že jí nekladl žádné otázky. Tvářila se ale tak vyděšeně, že ji radši nechal na pokoji. Navíc po dlouhé cestě a šoku z možné nehody nedokázal jasně myslet. Přitom by se o ní rád něco dověděl. Co dělá sama tady v Cerighu? A co ji přivedlo k tomu, že je náměsíčná?

Nic ti po tom není, napomenul se a oblékl si bundu. Zůstala v ní ještě její vůně, jen slabá, ale svůdně sladká a květinová. Hned ji zase viděl před sebou. Zjevila se jako přelud v tenké noční košilce s rozpuštěnými zlatými vlasy, které se jí rozcuchané větrem vlnily po ramena. A ty velké šedozelené oči! Strach, který v nich zpočátku spatřil, se ho dotkl a probudil v něm nezvyklý ochranitelský instinkt. A bylo tu ještě něco, co v nich viděl a co mu nedopřávalo klidu.

Něco… známého.

Zavrtěl hlavou. Nemohl ji někde potkat? To bych přece věděl, pomyslel si. Lexie Cavendishová se útlou postavou a výškou nanejvýš metr sedmdesát výrazně lišila od dlouhonohých, okouzlujících topmodelek, s nimiž si obvykle vyrážel. Ani jinak nebyla vůbec jeho typ. Přesto si byl jistý, že by si ji pamatoval, kdyby se už setkali. Patrně si to jen namlouvá. Pravděpodobně moc pracoval a nedostatek spánku posledních dnů si s ním zahrává.

A vůbec. Má v tuto chvíli důležitější věci na práci než přemýšlet o mladé ženě, kterou nezná a pravděpodobně už nikdy neuvidí. Nic se jí nestalo a je v bezpečí. Víc ho nemusí zajímat, protože jak to vypadá, bude mít v následujících dnech plné ruce práce. Několika kroky byl u svého vozu, prudce otevřel dveře a usedl za volant. Ještě jednou se podíval nahoru k rozsvícenému oknu, pak nastartoval vůz a odjel.

3

„Och, to je od tebe milé, Sheilo.“ Bělovlasý starý muž u vedlejšího stolu se s úsměvem podíval na hostinskou, která stála s čajovou konvicí v ruce vedle něho a znovu naplnila jeho šálek.

„Pro výjimečné hosty je obsluha i u stolu,“ prohlásila hostinská s širokým úsměvem. „Můžu ti přinést ještě něco, Clarku?“

Muž zavrtěl hlavou a hostinská se otočila a vrátila se za pult, aniž věnovala pozornost Lexie, která se jí snažila dát znamení.

No skvělé! pomyslela si Lexie frustrovaně. Seděla tu už víc než dvacet minut a čekala, až jí hostinská přinese objednanou snídani. Očividně na ni zapomněla. Nebo ji schválně ignoruje, to si ale Lexie nedokázala představit. Ne, určitě je to tím, že je tu tak plno. Všechny stoly v lokále byly obsazené, i u baru stálo dvanáct mužů. Mluvili a žertovali s hostinským, ramenatým rudovlasým mužem s viditelně vyklenutým břichem, který čepoval za pultem pivo. Hostinská a dvě ženy na výpomoc přecházely sem a tam mezi stoly a servírovaly hostům ubytovaným v domě snídani, kterou by Lexie taky ráda měla. Ostatní přítomní byli zjevně obyvatelé vesnice, kteří měli něco společného s organizací oslavy pětistého výročí, protože Lexie zachytila tu a tam útržky rozhovorů, v nichž šlo o stánky a průběh plánovaných akcí.

S povzdechem pohlédla na hodinky. Bylo krátce po deváté, zbývala už jen hodina do chvíle, kdy musí být na Dunmor Castlu. Začínala být pomalu v časové tísni, proto vstala a razila si mezi stoly cestu k pultu.

„Promiňte,“ řekla hostinskému, který utíral sklenici. „Objednala jsem si už před nějakou dobou snídani. Mohla bych ji dostat? Mám totiž za chvíli schůzku a trochu spěchám.“

Muž, kterému muselo být něco přes padesát, se uculil, nepřerušil ale svou činnost. „Ale jistě. Nechceme přece, aby tak hezká mladá žena trpěla hladem.“ Zasmál se a podíval se na své společníky, kteří stáli u pultu vedle Lexie a zvědavě si ji prohlíželi. Pak otočil hlavu a pohlédl přes její rameno směrem ke kuchyni: „Sheilo? Můžeš na chvíli?“

Hostinská se objevila v lokále skoro okamžitě. Byla přibližně stejně stará jako hostinský, měla tmavé vlasy a kulatý obličej, který se hodil k její plné postavě. Usmívala se, když ale spatřila stát u pultu Lexie, svraštila čelo.

„Slečna by chtěla snídat,“ vysvětlil hostinský.

„Já vím.“ Měřila si Lexie pohrdavým, skoro nepřátelským pohledem. „Hned přijdu.“

Chtěla se otočit a vrátit do kuchyně, zastavila se však, když ji Lexie oslovila.

„Mohla bych si přiobjednat cappuccino?“ Hostinská zafuněla. „Nejsme ve Starbucks, zlatíčko. Můžete dostat čaj nebo kávu.“

Lexie na ni zmateně zírala. Proč je k ní ta žena tak nevlídná? U toho starého pána si dávala mnohem větší námahu. Musí to být tedy mnou, pomyslela si a pocítila opět starý známý tlak na prsou, který se dostavil vždy, když si všimla, že ji někdo odmítá. Už dávno to ale nebolelo jako dřív. Byla dokonce schopná se usmát, protože na hádku teď prostě neměla nervy.

„Tak tedy kávu, prosím.“

Hostinská přikývla a zmizela znovu v kuchyni.

„Nic si z toho nedělejte,“ prohlásil hostinský.

„Sheila má dnes špatný den, protože je tak plno.“ Mrkl na ni. Lexie měla nepříjemný pocit, že s ní chce flirtovat, i když by klidně mohl být její otec.

„Ahoj, Frede, natočíš mi jedno, viď?“ křikl jeden z mužů u baru a Lexie využila toho, že je hostinský zaměstnaný jinak, a rychle se vrátila ke svému stolu.

Sheila a Fred, pomyslela si, když usedla a podívala se k baru. Majitelé hostince se opravdu jmenovali tak, jak Grayson Fitzgerald tvrdil. Události uplynulé noci byly díky tomu reálné. Bohužel, protože když se Lexie probudila, doufala na okamžik, že se ten příběh odehrál jen v její fantazii. Ani ve svých nejsmělejších snech by si ale takové setkání nevymyslela. Ne, opravdu se to stalo a pořád ještě ji to hrozně mátlo. Což nebylo vůbec dobré, protože až za chvíli předstoupí před Duncana O’Donnella, bude potřebovat veškerou svou koncentraci.

V kabelce jí začal zvonit mobil. Rychle ho vyndala a přijala hovor.

„Ahoj, srdíčko!“ Těsně u jejího ucha se ozval Bettyin důvěrně známý hlas. „Je u tebe všechno v pořádku?“

Lexie polkla. „Ne. Vlastně ne.“

Někdy měla pocit, že má její přítelkyně šestý smysl, díky kterému tušila, že se jí daří špatně. A možná to tak i bylo. Nikdo na světě jí nebyl tak blízký jako Betty Michaelsová. Poznaly se v domově, když byly ještě děti, a postupem let se z toho vyvinulo velice důvěrné přátelství. Betty byla sestra, kterou Lexie nikdy neměla, a když se někdo zeptal na její rodinu, pomyslela automaticky na rudovlasou mladou ženu s mnoha pihami a hlasitým, srdečným smíchem. Betty byla jediný člověk, kterému Lexie slepě důvěřovala, byla proto zdrcená, když se její družka před dvěma roky a šesti měsíci přestěhovala kvůli lásce do Dublinu. A nezaváhala ani na vteřinu a následovala ji, když jí Betty o půl roku později sehnala místo bytové architektky u obchodníka s nemovitostmi Andrewa Howarda, v jehož firmě pracovala jako účetní. Což bylo ideální, protože se tak často viděly i v kanceláři a znaly svůj profesní život.

„Co se děje?“ Z Bettyina hlasu vyznívala starost.

„Nějaké problémy s O’Donnellem?“

„Ne, u toho jsem ještě vůbec nebyla. Jde o dnešní noc.“ Lexie stručnými slovy vylíčila přítelkyni setkání na silnici.

„Ach ne! Myslela jsem, že tě ta náměsíčnost už přešla!“ řekla Betty ustaraně.

„Já taky.“ Lexie krátce přemýšlela, jestli má Betty vyprávět o zvláštním déjà vu, ta už ale pokračovala.

„A k tomu ještě Grayson Fitzgerald!“ Znala to jméno stejně dobře jako Lexie. „Co k čertu dělá v Cerighu?“

„Tu otázku si kladu taky.“ Lexie se kousala do spodního rtu. „Andrew se nezmínil, že by se Fitzgerald zajímal o Dunmor Castle. Mluvila jsem s ním před jeho odletem do Francie a to si byl naprosto jistý, že se při obchodu s Duncanem O’Donnellem nemůže už nic zvrtnout.“

„Jak dlouho zůstane ve Francii?“ zeptala se Betty.

„To nedokázal říct přesně. Přijede, jakmile bude moct.“

Lexie si v duchu povzdechla a přála si, aby její šéf stál jako jindy po jejím boku. Byla tak pyšná na to, že Andrew svěřil celou zodpovědnost za zakázku jí! Teď měla ale pocit, že jí ta věc přerůstá přes hlavu. To zatracené místo ji znervózňuje. Stejně jako Grayson Fitzgerald…

„A kdy se sejdeš s O’Donnellem?“ Bettyina otázka ji vytrhla ze zamyšlení.

„Za necelou hodinu,“ odpověděla Lexie a s úlevou zjistila, že k ní hostinská míří s plným podnosem.

„Musím skončit, Betty, jinak to nezvládnu.“

„Okay. Škoda, já… Ach, to není důležité.“

Lexie ustaraně svraštila čelo. „Je všechno v pořádku?“

„Ano, ano, nic se neděje,“ ujistila ji Betty trochu moc rychle. „I nadále mě průběžně informuj, ano?“ Lexie se už při stisknutí tlačítka rozhodla, že se při příštím hovoru přítelkyně znovu zeptá. Znala Betty a v jejím hlase bylo něco, co ji znepokojilo. Nejraději by jí zavolala hned, hostinská ale v tu chvíli dorazila k jejímu stolu, strčila proto mobil zpátky do kabelky.

„Vaše snídaně,“ řekla žena bez úsměvu a naservírovala jí, jak si objednala, míchaná vejce s toastem. Když zvedla z podnosu po okraj naplněný šálek kávy, třásla se jí ruka. Lexie si toho všimla a pokusila se ho od ní vzít, hostinská ale skoro vzdorovitě uhnula a postavila hrneček na stůl s hlasitým bouchnutím sama. Šálek, který se už předtím na podšálku povážlivě kymácel, se převrátil a horký obsah se vylil na Lexiinu ruku a stůl.

„Au!“ Lexie ruku polekaně odtáhla a vyskočila, bylo ale pozdě. Tekutina dorazila k okraji stolu a stékala na její šedou sukni, kde se vytvořily ošklivé hnědé kávové skvrny.

„Mrzí mě to.“ Žena se na ni zaraženě dívala. Byla na okamžik jako strnulá. Očividně neočekávala, že její akce způsobí takové škody. „Já… přinesu vám něco na utření.“

Rozběhla se k pultu. Když se za ní Lexie dívala, zpozorovala, že většina hostů přerušila rozhovor a upírá pohled na ni. Tváře jí začaly hořet. Byla ráda, když se hostinská vrátila s mokrým hadrem a hromádkou ubrousků. Ty podala Lexie, která jimi zoufale drhla skvrny. Ale nepomohlo to.

„Tu sukni si dnes vzít nemůžu,“ řekla nešťastně a také trochu vyčítavě, hostinská ale jen pokrčila rameny.

„Mrzí mě to,“ zopakovala a otírala stůl.

Lexie bojovala se slzami, když ji při tom pozorovala. Je ta žena opravdu tak bezcitná, že se ani pořádně neomluví? Nebo je to její vina? Co udělala, že proti sobě hostinskou tak poštvala?

A to ještě není nejhorší, pomyslela si a podívala se na špinavou sukni.

Ve skutečnosti nebyl problém vzít si místo ní něco jiného, měla s sebou koneckonců dost věcí na převléknutí, ale ta sukně s černou halenkou, kterou s ní ráda kombinovala, byly její oblíbený outfit pro obchodní schůzky. Vždycky, když měla obojí na sobě, byla úspěšná, a právě dnes na ten talisman spoléhala.

Nebuď bláhová! napomenula se, a když žena utřela stůl a židli, znovu se posadila. Ta nepříjemnost byla k zlosti, nedalo se to ale změnit. A rozhodně to nebyl důvod ztratit rovnováhu.

„Promiňte, můžu se na to podívat?“

Lexie zvedla překvapeně zrak a spatřila, že starý muž od vedlejšího stolu vstal a přešel k ní. Aniž počkal na její odpověď, usedl na volnou židli a sáhl po její levé ruce.

„Opařila jste se,“ řekl a Lexie překvapeně zjistila, že má hřbet ruky opravdu silně zarudlý. Teď, když se na to soustředila, ji to místo dokonce dost bolelo. Ještě tohle! pomyslela si se zasténáním a ptala se v duchu sama sebe, proč jde v tuto chvíli všechno špatně.

„Měla byste si to chladit.“ Starý muž pustil její ruku, sáhl do svého saka a vytáhl vizitku a tužku. Poznamenal něco na zadní stranu kartičky a podal ji Lexie. „Tu mast dostanete naproti v lékárně,“ řekl a ukázal na jméno, které napsal. „Když si s ní to místo potřete, zhojí se rychleji.“

Stále ještě zmatená obrátila Lexie vizitku. Dr. Clark Turner, stálo tam vytisknuto zlatým písmem a pod tím adresa v Cerighu.

„Vy jste lékař?“ zeptala se a udiveně si ho prohlížela. Bylo mu nejméně sedmdesát, musel být už tedy dávno v důchodu.

„Ano, jsem. A sice takový, který toho prostě nedokáže nechat.“ Starý pán se usmál, protože očividně uhodl její myšlenky. „Vlastně už nepracuju, před několika lety jsem zavřel svou praxi. Být úplně na odpočinku v mé profesi ale asi nejde.“

Mrkl na ni a jeho přívětivost zvedla Lexie náladu. Možná tu přece jen nejsou všichni lidé tak odmítaví jako ta Sheila, která právě přicházela ke stolu s novým šálkem kávy.

„Prosím,“ řekla hostinská o něco méně chladně než předtím a obrátila se na lékaře.

„Ještě čaj, Clarku?“

Starý muž zavrtěl hlavou a znovu s námahou vstal. „Děkuju. Musím jít. Napiš mi to jako vždycky, Sheilo, ano? Odpoledne se zastavím.“

Hostinská přikývla a odešla směrem k pultu.

„Přeju vám hezkou zábavu.“ Lékař přistoupil ke svému stolu a sáhl po nepromokavém plášti, který měl přehozený přes opěradlo židle. „Na mě je to v následujících dnech moc velká vřava. Vám se to ale určitě bude líbit.“

Lexie chvíli trvalo, než pochopila, že mluví o folkovém festivalu, který měl představovat vrchol oslav pětistého výročí. Zjevně se domníval, že je v Cerighu kvůli tomu.

Kývl na ni a chtěl jít, v posledním okamžiku se ale zastavil.

„Povězte, nebyla jste tu už někdy?“

Lexie ztuhla a cítila, že se vrací tísnivý pocit, který ji od včerejška pronásledoval.

„Ne, ještě ne. Proč?“

„Ach, nic. Jen jsem přemýšlel.“

Zavrtěl hlavou a opustil hostinec. Lexie se za ním s bušícím srdcem dívala. Je to jen náhoda, pomyslela si. Možná je někomu podobná.

Rychle vypila kávu, snědla trochu míchaných vajec a vydala se zpátky do svého pokoje, aby se převlékla. Rozhodnutí, jaké oblečení má nahradit její oblíbenou sukni, pro ni nebylo snadné, nakonec ale zvolila jednoduché, ale velmi elegantní tmavomodré košilové šaty a krátký béžový kardigan. Vlasy si vyčesala nahoru, jak to dělala vždycky, když měla obchodní schůzku. Vypadala tak seriózněji a trochu starší než na čtyřiadvacet. Což nemohlo být, jak byla Lexie přesvědčená, u konzervativních zákazníků na škodu. Jednou se jí totiž stalo, že jí starší muž na základě jejího mládí vytkl nezkušenost. Od té doby nepodstupovala žádné riziko a své dlouhé vlasy spoutávala.

Když byla hotová, prohlédla se spokojeně v zrcadle a zamířila ven.

Před hostincem nenašla po příjezdu žádné místo k zaparkování, proto stálo její auto o něco dál, před kostelem. Byl to starší brčálově zelený VW Golf, který koupila ojetý před dvěma roky, když přijela do Irska, a se kterým zatím vždy spolehlivě dorazila do cíle. Jejímu šéfovi se to auto ale přesto nezamlouvalo a už dvakrát jí nabídl, že jí dá k dispozici firemní vůz. Údajně proto, že je při obchodních schůzkách důležitý první dojem a on považoval golf tak nápadné barvy za nevhodný. Totéž mimochodem platilo i pro Lexiin starý mobil, jehož baterie se vybíjela tak rychle, že vydržela fungovat jen několik hodin. I ten chtěl Andrew na firemní náklady vyměnit za nový model. Lexie by v podstatě ráda souhlasila, problém byl jen v tom, že něco takového rozhodně nenabídl každému zaměstnanci. Alespoň ne nikomu, kdo pracoval ve firmě tak krátce jako ona. Zdálo se, že je do ní Andrew pořádně zblázněný. Bylo pochopitelně hezké, že ji podporuje a neustále zdůrazňuje, jak moc si její práce váží, Lexie se ale cítila trapně před kolegy, kteří tu byli déle. Nikdo jí to neřekl do očí, byla si ale jistá, že ji ve skrytu podezírají z poměru se šéfem, který byl ve skoro čtyřiceti letech ještě svobodný. Lexie si skutečně někdy kladla otázku, jestli jsou Andrewovy motivy ryze obchodní povahy, nebo si dělá jiné naděje. Otevřeně ale zájem neprojevil. Byl na ni milý, nikdy však nepodnikl žádné pokusy o sblížení. Proto doufala, že ho zajímá jen její kreativita. Pokud ale očekává víc…

Lexie si zhluboka povzdechla. Pak budu mít problém, pomyslela si a odemkla vůz.

V tu chvíli vyšel z hlavních dveří kostela černě oblečený muž. Podle límce košile poznala Lexie i na tu vzdálenost, že je to katolický farář. Následovala ho skupina žen rozdílného stáří, jimž patrně něco vysvětloval. Jde asi o nějaké návštěvníky, pomyslela si Lexie. Opravila ale svůj první dojem, když viděla, že některé ženy drží v ruce podložky s připevněnými papíry a píší, zatímco kněz šermuje rukama. Očividně probírali nějaké plány. Lexie by se klidně vsadila, že to souvisí s velkou oslavou. Zdálo se, že se v Cerighu momentálně všechno točí kolem ní.

Kněz pohlédl jejím směrem a najednou uprostřed věty zmlkl. Lexie nemohla na tu vzdálenost rozeznat výraz jeho obličeje, zdálo se jí ale, že na ni zírá.

Zmateně se odvrátila a chtěla nasednout do vozu.

„Stát!“

Polekaně se otočila, když zaslechla zvolání, a spatřila, že k ní kněz s máváním a velice vážným obličejem spěchá.

4

Těsně před nízkou zdí, která obklopovala pozemek kostela, se muž zastavil a znovu se na Lexie upřeně zadíval.

„Co je?“ zeptala se s nohou v autě.

„Promiňte, nechtěl jsem vás vyděsit.“ Vypadal sklíčeně. „Na dálku jsem si vás spletl.“ Jeho hlas zněl příjemně, dokonce se teď i usmíval, Lexie ale nevěděla, co si o něm má myslet.

Zblízka viděla šedivé prameny v jeho středně plavých vlasech. Podle vrásek v obličeji mu muselo být tak pětapadesát. Na dálku vypadal mladší. Určitě to bylo jeho sportovní postavou a pružným krokem. Kromě toho patřil k mužům, z nichž i ve stáří vychází mladická zář.

„Jsem otec Flaherty,“ řekla ukázal na kostel za sebou.

„Farář v St. Patrick’s Church. Vy nejste odsud, že?“ Lexie zavrtěla hlavou. „Ne. Žiji v Dublinu.“ Nevěděla, proč považovala za nutné mu to říct.

Celá ta situace jí byla najednou nepříjemná, podívala se proto demonstrativně na hodinky. „Promiňte, mám schůzku.“

„Samozřejmě.“ Kněz kývl, než ale mohla nasednout, znovu ji zadržel. „Můžu vám nějak pomoct?“ Lexie měla málo zkušeností s muži církve. Údajně byla pokřtěná katolička, aspoň to uváděla v dokladech její matka. V rodinách jejích pěstounů nehrálo ale náboženství příliš velkou roli. Jen Petersonovi trvali na tom, že s nimi musí navštěvovat o nedělích bohoslužbu jejich církevní obce. Byli věřící metodisté a vedli Lexie k tomu, aby se modlila. Což také dělala. Vroucně prosila Boha, aby mohla u těch bezdětných manželů, kteří se k ní chovali tak laskavě a dali jí poprvé v životě pocit, že je důležitá, zůstat. Petersonovi dokonce mluvili o adopci. Jednoho rána, když byla Lexie ve škole, se ale vydali na svém stařičkém motocyklu Honda do nákupního centra, aby nakoupili na Lexiiny blížící se narozeniny. Herbert si speciálně kvůli tomu vzal volno. Na poslední křižovatce před parkovištěm ignoroval nákladní vůz červené světlo na semaforu a v plné rychlosti do motorky narazil. Herbert byl na místě mrtvý, Anitu odvezli s těžkým poraněním hlavy do nemocnice, kde o týden později, aniž nabyla vědomí, také zemřela. Lexie se cítila hrozně provinile, protože ti dva byli koneckonců na cestě kvůli ní. Dodnes tou ztrátou trpěla. Přišla tehdy nejen o Herberta a Anitu, ale i o jediný skutečný domov, který dosud poznala. Byl to konec krásného snu. A konec jejího vztahu ke všemu, co nějak souviselo s vírou. Do kostela už potom nikdy nevstoupila, proto také nevěděla, jestli je u katolického kněze normální nabízet pomoc cizím. Patrně ano. A opravdu pro ni mohl ten otec Flaherty něco udělat.

„Nevíte, jak se odsud dostanu na hrad Dunmor Castle?“

Od skupinky, která rozmlouvala před kostelem, se oddělila asi padesátiletá žena oblečená ležérně v džínách a tričku. Když dorazila ke zdi, velice mile a upřímně se na Lexie usmála.

„Dejte se po hlavní ulici směrem na západ,“ řekla místo otce Flahertyho. „Až vyjedete z vesnice, odbočte na prvním rozcestí doprava a potom hned doleva nahoru do kopce. Stála tam dřív cedule, byla ale zpuchřelá a O’Donnellovi ji už neobnovili. Fanny O’Donnellová nemá totiž návštěvy na hradě příliš ráda. Je poněkud svá.“

No, skvělé! pomyslela si Lexie a zlobila se, že zatím studovala jen budovu a její architekturu. Na to, kdo všechno v ní mimo majitele bydlí, se ještě vůbec nezeptala. Nenapadlo ji ani zeptat se, jak ti lidé zareagují na její příjezd.

„To je moje hospodyně Mary Wardová,“ řekl otec Flaherty. Zdálo se, že čeká na to, že se Lexie také představí.

„Jsem Lexie Cavendishová,“ řekla ještě v myšlenkách u toho, co ta žena právě řekla o O’Donnellových a jejich postoji k hostům. „Ta Fanny je matka Duncana O’Donnella?“

„Jeho teta,“ vysvětlil otec Flaherty. „Duncanova matka Agatha ale žije na hradě také.“ Pokrčil čelo.

„Chcete ty staré dámy navštívit?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stopy minulosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.