Moje první pohádky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Marie Tetourová

Moje první pohádky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

O Karkulce

V jedné vesnici žila s matkou holčička hezká jako obrázek. Nosila červenou sukýnku, červené střevíčky a na hlavě červený čepeček. Proto jí všichni říkali Červená Karkulka.

Jednoho dne nachystala maminka košíček plný dobrot. Do ubrousku zabalila bábovku a cukroví, přidala láhev vína a velikou kytici. „Babička má dnes svátek, půjdeš jí gratulovat, Karkulko. Cestou přes les buď opatrná! Nic neztrať a s nikým se nezastavuj,“ loučila se s holčičkou maminka.

Karkulka se pustila známou pěšinou za babičkou. Aby se jí lépe šlapalo, zpívala z plných plic. Písnička přilákala zlého a lstivého vlka.

„Čichám, čichám cukroví. Kde je, kdo mi odpoví?“ vyskočil vlk z houští na cestu.

Karkulka se lekla, ale košík s dobrotami nepustila…

Vlk to zkusil jinak. „V černém lese pod strání jenom vlk tě ochrání,“ hovořil vlídně a přidal se k děvčátku. Ťapkal podle ní poslušně jako pes a Karkulka se ho přestávala bát. Povídali si a vlk se dověděl o chaloupce za lesem, staré babičce i svátku, který bude slavit.

Vlk věděl, co potřeboval, a rychle se s holčičkou rozloučil. Předběhl ji a už ťukal na dveře chalupy. Jak babička otevřela, doširoka rozevřel tlamu a stařenku spolkl. Hupnul do její postele a zachumlal se do peřin. Nasadil si noční čepec a velké brýle právě v okamžiku, kdy Karkulka stála ve dveřích. Otevřela údivem pusu. Svoji babičku nepoznávala.

„Přistup blíže, dítě milé, špatně vidím přes ty brýle,“ skuhral vlk tenkým hlasem.

„Ach, babičko, co se vám stalo? Proč máte tak velké oči?“ vydechlo děvčátko.

„Velké oči více vidí − a nemá je nikdo z lidí!“ zněla odpověď.

„Proč máte tak velké uši?“ divila se opět Karkulka.

„Všechny zvuky, neposlucho, zachytí jen velké ucho!“ zavrčel vlk, který měl toho vyptávání právě dost. Když se holčička zeptala potřetí, proč má tak velká ústa, vyskočil z postele.

„Proč je tlama jako brána? Odpověď si hledej sama!“ zařval vlk a vmžiku spolkl Karkulku i s košíkem. Potom se rozvalil na postel a konečně nasycen usnul.

Tou dobou šel kolem myslivec, který hned poznal, že není všechno v pořádku. Dům prázdný, babička s vnučkou nikde. A kde jsou dobroty od maminky, které poslala babičce k svátku? Myslivec objevil spícího vlka a hned věděl, kolik uhodilo. Karkulka i s babičkou určitě zmizely v jeho útrobách!

Myslivec neváhal a ostrým nožem rozpáral vlkovu kůži na břiše odshora dolů. Babička s Karkulkou vyskočily ven živé a zdravé. I košík s dobrotami se našel… Vlk se odbelhal pryč a už o něm nikdy nikdo neslyšel.

Tak nakonec za chvíli přece svátek slavili.

A není to zvláštní věc? Hrdinou byl myslivec!

O perníkové chaloupce

V chalupě u lesa žil dřevorubec se ženou a dvěma dětmi. Rodina byla chudobná a táta sotva všechny uživil. Chodil do lesa kácet stromy a brával děti s sebou. Jeníček s Mařenkou se těšili na borůvky a pranic se v lese nebáli. Vždyť táta byl nablízku a celý den bylo slyšet zvuk jeho sekery.

Děti v lese přeskakovaly pařezy, hrály si na honěnou a zobaly sladké lesní plody. Na otce si vzpomněly, když slunce zapadalo. „Táto, tatínkůů,“ volaly, ale nikdo jim neodpovídal. Mařenka začala natahovat moldánky. „Zabloudili jsme. Jeníčku, vylez na strom a podívej se, neuvidíš-li světýlko z naší chalupy!“

Chlapci se zdálo, že v dálce něco zahlédl. Děti se vydaly tím směrem, ale překročily bludný kořen a cestu domů už nenašly. Prodíraly se křovím, šlahouny ostružin jim trhaly šaty a strach je poháněl kupředu…

Náhle, jako v pohádce, objevila se mýtina a na ní překrásná chaloupka. Byla celá z perníku a marcipánu. Okenice zdobily makové koláče, čokoládová střecha byla posázena mandlemi a barevným cukrovím. Vůně koření a vanilky se linula široko daleko. Jeníček neodolal, odloupl ze stěny kus perníku a půlku podal sestřičce.

„Kdopak loupe můj perníček?“ ozval se skřehotavý hlas. Patřil staré čarodějnici, která v chaloupce bydlela. Jeníček pohotově, tenkým hláskem odpověděl. „To nic, babičko, to jen větříček…“ Ježibaba zmizela a Jeníček s Mařenkou začali hodovat. Neviděli, neslyšeli – a najednou šup! Babice je oba sevřela v kostnatých drápech, vstrčila do chaloupky a zamkla dveře.

Od té chvíle muselo děvčátko v domě posluhovat a vařit. Chlapce hned čarodějnice zavřela do klece. Nosila mu vybrané lahůdky a těšila se, že ho vykrmí, upeče a sní… „Jeníčku, prostrč mříží malíček, ať poznám, jak jsi tlustý,“ skuhrala. Špatně viděla a nepoznala, že jí hoch místo prstíku podstrčil kus dřívka. Bába se nechala oklamat, ale časem ztratila trpělivost a roztopila pec. „Budu mít kluka k obědu, ať je tlustý, nebo hubený. Ty půjdeš hned za ním!“ oznámila Mařence.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Moje první pohádky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.