JIŘÍ PAVLOVSKÝ

MARK

STONE

Zatykač na Stonea

ZATYKAČ NA STONEA

Díky za pomoc

Davidu Hlušičkovi, Pavlu Högenigschimdovi

a Petře Pechové

OBSAH

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

Ukázka z dalšího dílu: Ve stínu pravdy

1

Dívka křičela. Vzhledem k okolnostem se jí nebylo co divit. Když vás přivazují ke kůlu a chystají se pod vámi zapálit oheň, je takové chování celkem logické. A pro diváky i žádoucí. Poprava bez křiku a slz, bez plamenných proslovů o svobodě, která nikdy nezahyne… to prostě není to pravé.

Všechno se to odehrávalo na velkém, kameny vydlážděném náměstí, pod bedlivým dohledem kostelních chrličů a davu nadšených diváků. Jediný, koho celá situace zdánlivě nezajímala, byl šlechtic v lehkém koženém obleku a modrém plášti, který stál na vyvýšené ploše popraviště a znuděně se rozhlížel po náměstí. Chvíli čekal, až se dav trochu utiší, pak zvedl ruku a promluvil.

„Lidé! Spravedlnosti bylo učiněno zadost. Chytli jsme čarodějku!“

„Chytli čarodějku,“ oznámil jeden muž v davu druhému.

„Hmm,“ odpověděl ten druhý, aniž by svému kolegovi věnoval jediný pohled svých ocelově šedých očí.

Šlechtic na popravišti pokračoval: „Spravedlivý soud odhalil její vinu a odsoudil ji k trestu, jaký si po právu za své čarodějnictví zaslouží – smrt upálením!“

„Budou ji upalovat,“ ozval se opět muž, pro případ, že by to jeho partnerovi uniklo.

„Vážně?“ pozdvihl obočí druhý muž.

„Myslel jsem, že je to tvoje parketa.“

„Upalování?“

„Záchrana krásných dívek v nesnázi.“

„Proč pořád já? Proč musím vždycky oddřít všechnu práci?“ stěžoval si šedooký muž. „A navíc… zas tak krásná není.“ Jeho kolega se na něj podíval. „No dobře, neboj… jenom čekám na svoji obvyklou narážku –“

„Pokud je zde někdo, kdo by byl ochoten za ni se mnou bojovat a prokázat její nevinu před Božím soudem –“ vyhlásil šlechtic.

„A tady ji máme,“ řekl muž a začal se prodírat davem kupředu.

„– tak ať předstoupí a zkříží své meče se mnou. Nikdo? Plameny tedy –“

„Počkat,“ řekl Mark Stone a vyhoupl se na popraviště.

***

„Vy se mnou chcete bojovat?“ zeptal se šlechtic.

„Vypadá to tak, co?“ Mark Stone se rozpačitě rozhlédl kolem. „Budeme bojovat přímo tady? Nebo na to máte vyhrazený nějaký zvláštní plac? Docela rád bych to měl rychle za sebou… a řekl bych, že mluvím i tady za slečnu.“

Dívka se na něj vděčně podívala.

„Tušíte vy, s kým mluvíte? Jsem královský šampión, vítěz posledních pěti turnajů –“

„A chlap, co rád upaluje holky. Já vím. Budeme bojovat nebo si číst životopisy?“

Dej si pozor, Marku, poslal mu přímo do mozku zprávu jeho přítel, android Ray.

Tihle nabubřelí parchanti mi už lezou krkem, odpověděl Mark.

Stejně si dávej ba –

Já vím, já vím – a budou tady mít dalších sto let válek. Ale teď mě nech soustředit se na boj.

„Pokud chcete umřít, můžeme to udělat přímo tady,“ řekl šlechtic.

Dav uznale zahučel. Tohle byla změna programu, která vážně stála za to. I když možná bude příliš krátká – cizinec neměl proti královu šampiónu žádnou šanci.

„Mně to vyhovuje,“ odpověděl Mark.

Šlechtic pokývl hlavou a tasil meč. „Pokud vám to nevadí, vynechal bych představování a další zdvořilosti. Je pro mě lepší, když neznám jméno toho, koho zabíjím.“

„To znám. Jako když si pojmenujete prase nebo králíka.“

„Nebo psa,“ doplnil šlechtic a zaútočil.

Pozor! Markovi zadrnčel v mozku androidův varovný výkřik – ale v té chvíli už dělal úhyb. Šlechtic ho zaskočil. Ne tím, že zaútočil nečekaně, Mark už dávno nesázel na pravidla fair play. Jen byl soupeř mnohem rychlejší, než Mark čekal.

Šlechtic provedl otočku v pokleku a meč zamířil na Markovy podkolenní šlachy. Tohle rozhodně nebyl klasický souboj. V poslední chvíli se Mark vymrštil do vzduchu a meč prosvištěl neškodně pod ním.

Mark se v duchu proklínal. Jak si vůbec mohl myslet, že všechny planety na úrovni středověku budou mít úplně stejný styl boje? To, co předváděl šlechtic, to spíš připomínalo kombinaci nějakých bojových umění.

Ovšem nebyl čas na nářky. Šlechtic už zase útočil a lesklé ostří se jako blesk řítilo na Markovu hlavu. V poslední vteřině nastavil Mark do rány meč. Zbraně o sebe třeskly a protivníci si na chvíli pohleděli do tváře.

„Vzdej to,“ řekl šlechtic s pohrdáním v hlase. „Nechám tě odejít živého. Nestojíš mi za to, abych si zamazal šaty od krve.“

Mark se usmál a jeho úsměv nevěštil soupeři nic dobrého. „Ta krev bude tvoje. Jen jsem se rozehříval.“

A Mark zaútočil. Vymetl si z hlavy všechna pravidla boje mečem a varioval a vymýšlel své vlastní údery. Oba protivníci připomínali spíš dva ocelové mlýny a třeskot jejich do sebe narážejících zbraní byl tak hlasitý a ostrý, že si diváci v předních řadách s bolestí zacpávali uši.

Hranice hoří, uslyšel Mark ve své hlavě lakonickou zprávu. Sakra. Naznačil ránu na hlavu – a ve chvíli, kdy soupeř vykrýval úder, kopl ho vší silou do žaludku. Šlechtic se odpotácel o kus dál a diváci začali znechuceně pískat. Tohle se tady asi nedělá.

Mark se podíval po dívce. Hranice hořela – zapálila ji jedna z pochodní, kterou se jim podařilo při souboji shodit. Plameny se už nedaly zastavit. Proč jsi mi to, sakra, neřekl dřív? vylil si vztek na androidovi.

Kdybych tě předtím rozptýlil, zabil by tě.

Ray měl pravdu. Před momentem uštědřil Mark protivníkovi ránu, po které by se měl správně složit na zem a kňučet – a místo toho útočí, jako by se vůbec nic nestalo.

V té chvíli přejel hrot meče Markovi po břiše, rozsekl plášť a nebýt opasku, rozsekl by i maso. Takhle ho chránilo silové pole… ale stejně to pořádně zabolelo. Marka se začínal zmocňovat bojový běs. Vykryl další úder, vyskočil do vzduchu, přelétl protivníka a bodnul poslepu dozadu. Meč by se měl zabořit do šlechticova těla – kdyby tam ovšem bylo.

Marku, jestli sebou nepohneš, ta holka uhoří.

Mark se otočil. Šlechtic stál o kus dál a díval se na něj s úsměvem na rtech. Ale víc než toho si Mark všiml kapek potu, které se mu hromadily na čele, a rychle se zvedajícího hrudníku. Začínala se na něm projevovat únava. Šance se pomalu převažovaly v Markův prospěch.

Ale teď bylo důležitější se postarat o to, aby bylo vůbec o co bojovat.

Takže bylo načase nehrát fér.

Než se stačil šlechtic znovu přiblížit, kopl Mark kus hořícího dřeva přímo na něj. Modrý plášť začal hořet. Mark si tím sice vysloužil další nesouhlasný pískot diváků, ale i pár chvil, během nichž mohl přeseknout provazy, které držely dívku u sloupu a strhnout ji do bezpečí. Soupeř se v té chvíli stále ještě potýkal s hořícím pláštěm. Mark by ho mohl v téhle chvíli lehce zabít – ale takový křivák zase být nechtěl.

Šlechtic se konečně zbavil pláště, otočil se k Markovi a ocenil jeho gesto lehkým úklonem hlavy. To ovšem neznamenalo, že by teď Marka nechtěl zabít. Možná ještě víc než předtím.

Na popravišti začínalo být horko. Doslova.

***

Plameny se rozhořely a prostor, který měli oba muži pro svůj souboj, se povážlivě zmenšil. I diváci ztichli, jako by tušili, že se blíží konec – ať už bude jakýkoliv.

Zdálo se, že šlechtic pochopil, že na rozdíl od Marka ztrácí mnohem rychleji síly, a tak vsadil všechno na jednu kartu a vyrazil do zběsilého útoku. Mark si najednou připadal, jako by se dostal do mixéru – ostrý hrot meče na něj dorážel ze všech stran. Bylo jasné, že tímhle se soupeř vyčerpá – ovšem Mark tušil, že pokud něco rychle neudělá, tak se toho vyčerpání nedožije.

Bylo načase udělat rozhodující krok.

Ve chvíli, kdy se čepel meče blížila k jeho krku, nezatěžoval se Mark vykrytím a uskočil na jediné místo, kam mohl.

Do hořících plamenů.

Jeho silové pole ho dokázalo chránit před plameny – ale ne před šíleným horkem, které najednou všude kolem něj explodovalo. Snažil se nepodlehnout panice, která by ho okamžitě zabila, a se zbožným přáním, aby se mu noha nezaklínila v nastaveném dříví, provedl obrat kolem kůlu a vpadl soupeři do zad.

Ten se už otáčel. Příliš pomalu.

Markův meč mu projel bokem.

Šlechtic klesl na kolena a z rány v boku mu prýštila krev.

Tak teď už ví, že není modrá, pomyslel si Mark, a pak: Přísahám, že už nikdy nebudu dělat žádné hrdinské skutky.

Tohle si budu pamatovat, informoval ho Ray.

To klidně udělej a jestli –

V té chvíli v Markově mozku explodovala atomová bomba.

Začal křičet.

***

Dav shromážděný kolem popraviště nevěřícně sledoval, jak vítěz pouští meč a s nelidským řevem padá na zakrvácená prkna popraviště a svíjí se v křečích na zemi. Sledovali i to, jak poražený šlechtic, zakrývající si rukou díru v boku, pomalu vstává, jde s mečem k bezbrannému nepříteli a pozvedává zbraň ke smrtícímu úderu.

A pak…

Neviděli nic.

Šlechtic zmizel, jen jeho vyzývatel zůstal ležet na popravišti.

Vypukla panika. Lidé nevěděli, co se stalo, ale bylo jim jasné, že do hry vstoupily nelidské síly. Každý se snažil dostat co nejdál odsud. Nikdo neviděl, jak na popraviště vylezl druhý muž, pomohl ležícímu na roztřesené nohy a odvedl ho pryč.

O hodinu později se už vědělo o incidentu v celém městě.

O tři hodiny později byl obviněn sousední stát a popraveni všichni cizí diplomaté.

O dva dny později probíhala válka.

Ale v té době už zmizeli oba muži neznámo kam.

2

Generál Khov seděl za svým stolem a masivní doutník v jeho ruce byl zlomený v polovině. Zuřil. Měl ve své kulaté tváři s vystouplými lícními kostmi, památce po svých mongolských předcích, výraz, který by dokázal zahnat na útěk celou armádu. Bohužel na muže před ním to neplatilo.

Možná proto, že to byl android.

„Nechcete mi doufám říct, že jste dezintegroval člověka na náměstí plném lidí?“

„Ne, to vám říct nechci.“

„Tak to se mi ulevilo.“

„Jenže bohužel nemám jinou možnost.“

„Takže jste toho šlechtice zpopelnil.“

„Neměl jsem na výběr, pokud jsem chtěl zachránit Marka.“

„Zachránit z maléru, do kterého se sám dostal!“ vyštěkl Khov.

„Šlo o lidský život. Tu dívku chtěli upálit zaživa. To tam měl jenom stát a nečinně přihlížet?“

„Ano! Měl! V sázce bylo víc než jeden život! V sázce byl osud celé planety Perrea a jenom kvůli jeho frajeřinám…“

„Když zachránil život vám, byla to taky frajeřina?“ zeptal se android.

Generál Khov ztuhl a podíval se na Raye. Tentokrát androidovi nepomohlo, že měl místo srdce tištěné spoje – automaticky udělal krok dozadu. Když generál promluvil, skřípalo mu v hlase tolik ledu, že by mohl poslat na mořské dno celou flotilu Titaniků.

„Děkuji, že jste mi to připomněl. Takovéhle věci totiž snadno pouštím z hlavy.“

Ray oplýval inteligencí mnohem větší než normální pozemský génius. V této chvíli veškerá ta inteligence zoufale vymýšlela, co by měl vhodného odpovědět… a nakonec se stejně nedokázala vytasit s ničím lepším než klasickým: „Omlouvám se. To jsem nechtěl říct.“

Khov věnoval jeho omluvě přesně tu pozornost, kterou si zasluhovala – totiž žádnou. Zadíval se na zlomený doutník ve své ruce, řekl „zatraceně“ a mrsknul jím do koše.

Netrefil.

Když se otočil zpátky k Rayovi, tak jeho úzké, černé a lehce šikmé oči, pozůstatek po mongolských předcích, už tolik neplály vztekem.

„Já vím, za co vděčím Markovi… za co celá tahle služba vděčí Markovi… ale nedá se oddiskutovat, že tuhle akci zmršil tak…“ Khov jen rozhodil rukama. „Víte sám, že jeho metody mají své odpůrce – že i naše organizace má své odpůrce – a tohle je vyloženě voda na jejich mlýn! My vyvolali na Perree válku!“

„Není jisté, že to byla Markova chyba.“

„Ne? A čí?“

„To… co se stalo… jak se tak zničehonic složil… to nevypadalo přirozeně. Spíš se to jevilo…“

„Jako telepatický útok?“

„Jako telepatický útok,“ potvrdil Ray.

„Jako telepatický útok na planetě, kde nikdo nemá mentální schopnosti větší než tenhle odpadkový koš?“

„To nevíme jistě. Jasně, podle průzkumů jsou obyvatelé Perrey bez parapsychických schopností –“

„Ale může se najít několik jedinců, nebo dokonce tajná organizace, která tyhle schopnosti má?“

Ray si najednou nebyl jistý, jestli je Mark opravdu jediný, kdo dokáže číst jeho myšlenky. „Ano. Tak nějak.“

„Hezká teorie.“

„Děkuji.“

„Můžu vám říct také jednu? I když není tak hezká jako vaše?“

Ray správně pochopil, že tohle je to, čemu lidé říkají řečnická otázka – byť by generála Khova nikdo střízlivý řečníkem nenazval.

„Přemýšlel jste o tom, proč za spoustou svinstev, co jste řešili, stojí bývalí členové naší jednotky? Proč tolik našich lidí dříve či později zešílí? Pokud se toho dožijí?“

Ray mlčel.

„Tihle lidé žijí v neustálém tlaku, v šíleném stresu, v ustavičné blízkosti smrti. Jak dlouho si myslíte, že se to dá vydržet?“

Ray mlčel.

„Mark tu dělá přes sedm let. Řekněte mi, kolik znáte agentů v terénu, kteří slouží déle než on – a nepočítejte ty ve vězení, nebo ukrývající se na osamělých planetách. Bude jich víc než deset? Ne, nemyslím.“

Ray promluvil. „Takže podle vás se jedná o nervové zhroucení?“

Teď zase mlčel generál Khov. Nakonec jen krátce kývl hlavou a dával přitom pozor, aby se nepodíval Rayovi do očí. „Je to nejlogičtější vysvětlení.“

„Ale zatím ještě není potvrzené.“

„Není. Marka teď vyšetřují naši nejlepší odborníci. Ale než se zjistí co a jak, stejně musím Marka postavit mimo službu. Je moc lidí, kteří chtějí jeho skalp a nemůžu si dovolit je –“

„Na jak dlouho?“

Generál Khov neměl rád, když mu někdo skáče do řeči, ale tentokrát to přešel. „Dokud tohle všechno neutichne. A dokud se nepřijde na to, co s ním je.“

„A co když ne? Co když se nic nezjistí?“ zeptal se android, přestože tušil odpověď. A generálovo další mlčení mu ji potvrdilo. „Napořád?“

Chvíli se zdálo, že se Ray odpovědi nedočká. Ale pak se generál opřel o svůj obrovský stůl, a ozval se hlasem, který od něj android ještě neslyšel. Ochraptělým hlasem plným smutku.

„Já Marka nechci odepsat. A nejen proto, že je to náš nejlepší agent. Ale pokud je to tak, jak myslím, tak mu teď právě zachraňuju život.“

Ray byl android a i když měl emoce, logika vítězila. Věděl, že generál Khov může mít pravdu, že to může být tak, jak říká. A stejně tak věděl, že pokud je to tak, jak generál Khov říká, byl by Mark radši mrtvý.

***

Mark by byl radši mrtvý. I když medicína pokročila, pořád se doktoři nemohli zbavit potěšení bodat do pacientova těla špičatými předměty. Mark měl podezření, že by to už dávno mohli dělat nějakým méně bolestivým způsobem, ale že je to jejich pomsta pacientům za to, že kvůli nim museli tak dlouho studovat.

Mark ležel nahý na břiše na kovovém lehátku v ordinaci umístěné přímo v budově SDPP a necítil se zrovna nejlíp. Vychrtlý doktor s vlasy na ježka, který ho měl zrovna v parádě, byl patrně hodně pomstychtivý. Od svaté inkvizice by ho vyhodili pro přílišný sadismus.

„Myslel jsem, že mi máte vyšetřit mozek,“ sykl Mark Stone, když se mu do těla zaryla už bůhvíkolikátá jehla. „A pokud nemají pravdu mí nepřátelé, tak v místech, kam mě teď bodáte, se můj mozek zrovna nenachází.“

„Musím prozkoumat celou nervovou soustavu, tak vydržte.“ Doktor rozhodně nebyl z těch, co se s pacienty mazlí a vesele bodal dál.

„Tak co,“ promluvil po chvíli Mark, který už začínal ztrácet trpělivost, „už jste našel toho švába, co mám na mozku?“ Doktor, který právě držel jehlu velikosti Khovova doutníku, se na chvíli zastavil, sedl si na židli, přehodil jednu hubenou nohu přes druhou, upravil si lem bílých kalhot… a teprve pak odpověděl. Znělo to překvapivě rezignovaně. „Ne, nenašel.“

„To je snad dobře, ne?“

„To tedy není. Když se člověk složí uprostřed akce –“

„Já se nesložil. Jako by mi v hlavě něco vybuchlo – to přece není normální nervový záchvat.“

„– když se člověk SLOŽÍ uprostřed akce,“ ignoroval ho doktor, „tak by to mělo mít nějakou příčinu. Dokud nebudeme vědět, na čem jsme –“

„Nebudeme vědět na čem jsme, dokud se nevrátím na Perreu a nezjistím, co to bylo!“

Doktor mu ani teď nevěnoval pozornost a nasadil jehlu na injekční stříkačku. Zálibně se na ni podíval. Mark Stone na chvíli zadoufal, že do dveří vtrhne lékařské komando, aby doktora zneškodnilo a odebralo mu lékařskou licenci.

Zatím zůstával ležet dál nahý na lehátku a pokoušel se v duchu přehrát, co se vlastně tehdy stalo. Pamatoval si jasně, jak stojí nad protivníkem, z meče mu odkapává krev… když ho najednou zasáhla bolest a srazila na kolena. Mark už byl postřelen, zmlácen či bodnut tolikrát, že už to přestal počítat i jeho doktor – ale tohle bylo něco jiného. Bolest jako by pocházela přímo z jeho hlavy… a vzpomněl si i na myšlenku, která mu při tom prolétla hlavou a se kterou se radši nikomu nesvěřil. „Mrtvice. Není mi ani čtyřicet a umřu na mozkovou mrtvici.“

Ale nebyla to mrtvice. A neumřel. Umřela kvůli tomu jeho selhání spousta lidí, ale on to přežil.

Do Markových zad se zanořila tlustá jehla a bolest přerušila tok jeho myšlenek. Mark jí byl za to vděčný.

3

Situace byla vážná. Tak vážná, že i sekretářka Peggy, která na Marka obvykle vrhala zubaté úsměvy, seděla tiše a dívala se na Marka jako na někoho, kdo umřel a ještě o tom neví.

Mark si toho ani nevšiml. Přesto, že se snažil tvářit jako obvykle sebejistě, čím dál víc cítil, jak se mu události vymykají z rukou. Takže se jenom na Peggy vlažně usmál a pohroužen do svých myšlenek kolem ní prošel do kanceláře svého šéfa a vládce, který ho určitě seřve.

Jenže Khov mlčel. Díval se do papírů, jako by v nich alchymisté ukryli recept na elixír nesmrtelnosti. Ray stál nepohnutě vedle něj a jeho strnulý obličej byl ještě o něco strnulejší.

Na to člověk nemusel být speciální agent služby pro dohled nad primitivními planetami, aby mu došlo, že situace je horší, než si myslel. A už vůbec nepotřeboval telepatický hlas svého přítele v mozku, který mu oznamoval: Je to v hajzlu, Marku.

Mark to tušil, ale stejně jako by se mu studená ruka zaryla do střev a pořádně je stiskla.

Jak moc v hajzlu?

Než se zjistí co a jak, jsi mimo službu.

To snad ne!? To mi nemůžou udělat!

Khov stále listoval papíry a přemýšlel, jak nejlíp Markovi tu smutnou zprávu oznámit.

Khov se bojí, že to zhroucení může být psychického původu.

Psychického původu?

Únava materiálu.

Já se ale, kurva, necítím unavený! Nikdy jsem nebyl v lepší formě!

„Marku,“ zvedl oči od papírů generál, aby zjistil, že Mark upírá své ocelově šedé oči na Raye a tváří se vztekle. „Marku!“

Mark se otočil. „Ano, pane.“

„Kolik vám toho už stačil vyslepičit?“

„To nejdůležitější. Že mám padáka,“ řekl Mark a ani se nesnažil maskovat hořkost v hlase.

„Nikdo nemluvil o padáku –“

„Já vím, přechodné postavení mimo službu,“ ušklíbl se Mark, „dokud se nezjistí, co se stalo. A vzhledem k tomu, že se doktor, u kterého jsem dneska byl, tvářil jako puk, bych soudil, že hned tak něco nezjistí.“

„Bylo to jen první vyšetření.“

„Já vím. Na kdy mám naplánovanou návštěvu u psychiatra?“

Khov nemusel odpovídat. Jeho výraz mluvil za něj.

„Já nejsem blázen!“ naštval se Mark. „Nejsem ani nervově labilní! Nejsem na drogách, spím normálně, nemám problémy s erekcí, jsem absolutně v pohodě! Nikdo nemůže být víc v pohodě než já! Jsem ztělesnění slova ‚v pohodě‘! Napadlo vás, sakra, aspoň na chvíli, že nemusím být cvok? Že to mohl být útok?“

Khov mluvil pomalu a klidně. „Napadlo. Na Perree je už tým našich lidí. Mají za úkol mě informovat o všem, co by mohlo potvrdit vaši verzi událostí.“

„Mou verzi…“ zopakoval Mark Stone ironicky. „Díky za důvěru.“

„Tohle není –“ začal Khov, ale Mark mu skočil do řeči. „Jsem, sakra, váš nejlepší agent, nemůžete mě jen tak odstavit. Dělám pro službu už tak dlouho, a teď, kvůli jednomu –“

Brzdi, Marku, varoval ho Ray.

„Marku.“

„– mám dostat vyhazov?! To mi vážně –“

„Marku!“

Mark se zarazil a podíval se na generála Khova. „Ano?“

„Není nic, co bychom na tom já nebo vy změnili. Víte sám, jak to tady chodí a že se staré zásluhy nepočítají. Ale,“ Khov taky začal zvyšovat hlas, „kurva, to přece není konec světa! I kdybyste se dostal mimo aktivní službu, nikdo vás rozhodně nebude vyhazovat! Tahle organizace vás potřebuje, Marku.“

„Jenom ne v terénu,“ řekl tiše Mark Stone.

„Ano,“ odpověděl generál Khov.

„Super,“ ušklíbl se Mark, „splní se mi můj tajný sen – stanu se úředníkem. Dostanu vlastní kancelář a možná dokonce i děrovačku!“

Brzdi, Marku, zopakoval Ray.

„Ale proč se zastavovat v rozletu?“ uvažoval nahlas Mark. „Mám teď neomezené možnosti. Pokud by mě přestalo bavit poflakovat se po pláži, můžu se stát třeba hlídačem v supermarketu. Nebo nočním vrátným? Bože, nechápu, jak jsem tady vůbec mohl trávit mládí.“

Mark Stone udiveně vrtěl hlavou, ještě když vycházel ven z Khovovy kanceláře a praštil za sebou dveřmi tak, až generálův masivní stůl nadskočil do vzduchu.

Chvíli bylo v kanceláři ticho.

„Vzal to docela dobře, co?“ řekl Khov.

„Docela,“ odpověděl Ray.

***

„Je mi to lí –“ stihla říct sekretářka Peggy, ale to už kolem ní Mark prohučel jako průvan továrnou na výrobu oken a zamířil k výtahu. Cítil na sobě pohledy svých kolegů. Zprávy se tu šířily rychle. Někteří kolegové se tvářili škodolibě, někteří soucitně. Ti druzí ho štvali víc.

Celé tohle odstavení je přece úplný nesmysl, honilo se Markovi hlavou. Jsem na vrcholu svých sil, zdravý jako Varmonská chobotnice, doktor mi nenašel nic, co by zabralo víc než pár řádek v chorobopisu – a hele, jsem jednou nohou v důchodu. Absolutní kravina.

Chtěl mít vztek na Khova… ale nedokázal to. Věděl, v jaké je situaci. Spousta lidí byla přesvědčena, že má až moc velkou moc a že by bylo nejrozumnější ho sestřelit. To, co se stalo na Perree, bylo jako vyplnění jejich nejtajnějších snů. Věděli, jak je Mark s Khovem spjatý. Khov neměl jinou šanci, musel se zachovat podle předpisů.

Ale to nedokázalo z Marka dostat ten pocit hořkosti. Najednou – poprvé v životě –, nevěděl co dál.

Tak aspoň nastoupil do výtahu a sjel dolů.

***

„A co když má pravdu?“

Generál Khov upřel pohled na Raye. „Vy jste ještě tady?“

„Mám odejít?“

„Na to, abych vás používal jako těžítko, jste trochu moc velký… takže vaše přítomnost v mé kanceláři není nezbytná.“ Generál Khov se zase pomalu vracel do své původní podoby.

„Ale –“

„A než začnete mít nějaké nápady, tak vás upozorňuji, že androidi nemůžou dávat výpověď, ‚házet placku na stůl‘ nebo dělat podobná gesta.“

„Chápu,“ řekl Ray. „Navíc ani nejsem váš zaměstnanec. Patřím Markovi.“

Khov se na vteřinu zarazil. „Máte pravdu. Už na to chvílemi skoro zapomínám. Takže tady tuplem nemáte co dělat.“

Ray už byl skoro u dveří, když se Khov ozval: „I když… Možná bych vás mohl požádat o malou službu.“

Ray se otočil. „Jestli bych nemohl dohlédnout na Marka?“

Khov se ušklíbl. Oba byli vyladěni na stejnou vlnu. „Aby se nedostal do maléru.“

„Ale jestli má pravdu –“

„Tím spíš, jestli má pravdu. Protože jestli to byl skutečné útok, tak je Mark až po uši v něčem velkém. V něčem opravdu velkém.“

4

„Jednu velkou whisky!“ zahlásil Mark u baru. Po odřené ploše výčepního pultu k němu doplula sklenka plná lákavě opalizující tekutiny. Neboj, nezůstaneš v tom sama, povzbudil ji v duchu Mark a hodil ji do sebe.

Do baru přišel před pár minutami. Nebyl to jeden z jeho oblíbených podniků. Dneska nechtěl jít do žádného svého oblíbeného podniku.

Mávl na barmana a univerzálním gestem ukázal na prázdnou sklenici před sebou. Barman kývl a dolil. Správně, pomyslel si Mark, proč na mě plýtvat čistými sklenicemi.

„Copak,“ ozvalo se za ním, „dneska nezachraňujeme svět?“

Mark si povzdechl a otočil se. Právě si vzpomněl, proč tohle není jeho oblíbený podnik.

Muž stojící proti němu patřil k jeho pravidelným návštěvníkům. Byl to vysoký blonďák, s dokonalou postavou a pevnou bradou. Alex Powell. Učebnicový hezoun.

Mark Powellem pohrdal. Byl to podle něj jeden z těch „zlatých hochů“. Za svoji kariéru vděčil hlavně tomu, že věděl komu a kam má lézt. Nějaké úspěchy ale měl a z hlediska statistik se mohl srovnávat i s Markem – ovšem ve statistikách už nebylo to, že si Powell vybíral mise, které byly co nejmíň nebezpečné.

A Powell věděl, co si o něm Mark myslí a nesnášel ho. Už několikrát zkoušel skopnout Marka dolů… ovšem zatím to vždycky nakonec skončilo u generála Khova, a přes něj koleje nevedly. Teď ale bylo všechno jinak, a tak se Powell tvářil spokojeně jako kočka, které svěřili klíče k ornitologickému oddělení.

„Konečně sis naběhl, co?“ Jemnost nebyla Powellova silná stránka – a navíc, jak Mark poznal podle jeho dechu, už měl před Markem pár panáků náskok. „Khovův miláček je v průseru.“

„Chceš mi něco?“

„Ne. Jen jsem chtěl vidět tvůj výraz.“

„Oukej. Viděls ho. A teď můžeš vypadnout.“

„No tak, nebuď takovej. Koneckonců, třeba se ti ještě budu hodit.“

„Nemám ten pocit. Toaletního papíru mám doma ještě dost.“

Powell se k němu naklonil a položil mu ruku na rameno. Usmál se, aby dal najevo, že ho ten vtip pobavil – i když jeho oči prozrazovaly opak. „Jsem rád, že neztrácíš smysl pro humor. Když už jsi ztratil všechno ostatní.“

„Polib mi prdel.“

„Měl bych pro tebe totiž nějakou práci. Sháním asistenta. Víš, někoho, kdo by mi nosil kafe, uklízel věci a tak…“

Mark se zašklebil. „Myslíš, že tím, že já zmizím, se z tebe stane dobrej agent? To určitě.“

„Ano, tohle poznávám. Kovbojské metody. Vrhnout se do nebezpečí po hlavě a ono se to nějak vyvrbí. A když ne, tak mě můj kámoš Khov z maléru vytáhne. Tohle bych dokázal taky –“

„– kdybych nebyl takový srab,“ dokončil za něj Mark.

Powellovy rty se zkřivily vztekem. „Jenže teď máš utrum. Jsi mimo hru… a Khovova pozice je taky pěkně nejistá.“

„Co tím chceš říct?“

Powell se jen vědoucně usmál a neodpověděl. Místo toho se otočil k barovému pultu a mávl na barmana. „Jednu –“ Víc říct nestačil. Mark teď pro změnu popadl za rameno jeho a prudce ho otočil k sobě.

„Co tím, sakra, chceš říct?“

Powel mu strhl ruku z ramene. „Vím, že máš psychické problémy, takže omlouvám tvé chování –“

„Co tím, sakra, chceš říct?“ zopakoval do třetice, ještě důrazněji, Mark. Powell se podíval do jeho šedých očí, které blyštěly vztekem a zničehonic se rozhodl, že možná bude lepší odpovědět. „Spoustě lidí… spoustě vysoce postavených lidí… se nelíbí, jak Khov vede SDPP. Že ji používá jako své hřiště, zasahuje do vývoje primitivních civilizací a kryje si své zájmy –“

„Pitomost.“

„Oni jsou… stejně jako já… přesvědčeni o tom, že to tak je… A myslí si, že v jiných rukách by byla SDPP funkčnější.“

Mark si dovedl představit, co by to bylo za ruce.

„No,“ řekl spokojeně Powell, který zase získal zpátky svůj klid, „tebe se to už netýká. Na tebe teď čeká pěkné místo v kanclu… nebo vypolstrovaná cela. A upřímně řečeno, spíš bych tipoval na to druhé.“

Powell se zlomyslné usmál. Byl vítěz. Jenže místo toho, aby se mu Mark svíjel u nohou a žebral o jeho shovívavost, seděl klidně na své barové židli a na tváři se mu uhnízdil spokojený, široký úsměv. Úsměv člověka, který ví, že vám právě na hlavu padá balkon.

„Co je tady tak směšného?“ zeptal se Powell a snažil se nevypadat nejistě.

„Ale nic,“ řekl Mark. „Jenom mi došlo, že všechno zlý je k něčemu dobrý. Kupříkladu, když jsem teď mimo firmu, tak ti klidně můžu rozbít hubu, aniž bych pak kvůli tomu musel ke Khovovi na kobereček.“

Powellův úsměv zmizel do protiatomového krytu. „Tohle je tvoje klasické řešení všech problémů. Hrubá síla! To přece –“

„Jo, jsem ubožák.“

Mark Stone napřáhl ruku k úderu.

A pak uviděl tu tvář za oknem.

Byla to mrtvolně nehybná tvář a dívala se přímo na něho. Mark ji poznal snadno.

Před pár dny s jejím majitelem bojoval na život a na smrt u hořícího kůlu.

Před pár dny toho člověka rozložil na atomy Rayův dezintegrátor.

V té chvíli ho zasáhla Powellova pěst a srazila ho na zem. Marka úder úplně zaskočil. Na chvíli mu zakryla výhled podlaha. Když zvedl hlavu, byla tvář pryč.

Do žeber ho zasáhl kopanec. Powell si řeči o tom, že se do ležících nekope, nikdy nebral moc k srdci. Mark ho ani nevnímal. Vymrštil se na nohy, dvěma skoky se dostal ke dveřím a vypadl na ulici.

„Jen utíkej!“ zněl za ním posměšný Powellův smích, ale Mark ho ani neslyšel. Stejně tak křik barmana, dožadujícího se svých peněz. Ulice byla prázdná.

Jestli tam ten muž stál, tak nemohl za tu chvilku, co byl Mark na zemi, jen tak zmizet.

Pokud se mi to jen nezdálo, pomyslel si Mark kysele. Mark se přesto dal do běhu. Běžel ulicí až k nejbližší křižovatce, jen proto, aby zjistil, že ani tam není nikdo, komu by patřila tvář viděná za sklem. Jenom šlapka na rohu marně čekala zákazníka – a Mark nenašel odvahu, aby se jí zeptal, jestli neviděla mrtvého muže oblečeného podle středověké módy.

Mark stál uprostřed prázdné křižovatky, na ramena mu zvolna dosedala noc a říkal si, že je asi nejvyšší čas, aby šel domů, že vážně potřebuje chvilku oddechu.

5

Mark prošel identifikací, nechal se vynést rychlovýtahem až k svému bytu a přemýšlel. Možná za tím vším byl Powell – to, že se ten mrtvý muž zjevil ve chvíli, kdy byl s ním, nemusela být náhoda. A jestli je součástí nějaké skupiny, která jde po Khovovi… ne, to byl nesmysl. Powell byl mizerný lhář a ještě horší herec – kdyby věděl, že se něco chystá, určitě by se prozradil. A jestli někdo šel po Khovovi, tak by byla likvidace Marka celkem zbytečný úkrok stranou. Mark nebyl zase tak nafoukaný, aby si myslel, že celá služba stojí jenom na něm.

Výtah zastavil v jeho patře. Dveře automaticky poznaly svého pána a uctivě se rozestoupily. Když si Mark zouval boty, napadlo ho, že by mohl zavolat své přítelkyni, Else Swensonové, půvabné hnědovlásce a nejbohatší ženě na zemi, ale pak si to rozmyslel. Asi by dneska nebyl tím nejlepším společníkem. Ač to bylo neuvěřitelné, dneska neměl Mark Stone náladu na dámskou společnost.

Vstoupil do obývacího pokoje. Na pohovce seděla dívka s vlasy jako oheň a přátelsky se na Marka zubila.

„Hele,“ řekl Mark Stone překvapeně.

„Hele,“ opětovala pozdrav rusovláska. Její hlas byl stejně krásný jako celý její zbytek.

„Jestli jste další moje vidina, tak je to rozhodně změna k lepšímu,“ usoudil Mark. „I když byste v tom případě mohla být méně oblečená.“

„Halucinace nejsem. A co se týče oblečení, tak bych to tak s dovolením radši nechala. Vzhledem k vaší pověsti jsem se spíš měla navlíct do brnění a obehnat se silovým polem silnějším, než měla Hvězda smrti.“

Dívka byla nejen krásná, ale chovala se i značně sebejistě a suverénně. Normálně to Markovi imponovalo. Dnes ale nebyl normální den. „Jak jste se sem dostala?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zatykač na Stonea.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.