Copyright © Barbara Erskine 1998

Translation © Eva Křístková, 2003

ISBN 978-80-242-6893-4

Vnes světlo do naší temnoty, prosíme tě, ó Pane, a pro

lásku svého jediného syna, našeho Spasitele Ježíše Krista,

ochraňuj nás v své milosti před veškerým zlem

a nebezpečenstvím této noci.

Kniha modliteb

Ten, kdo někdy spatřil ducha, už není nikdy tím, kým býval,

než jej spatřil.

Kardinál John Henry Newman, 1870

Bůh je světlo a není v něm žádné temnoty.

1, Jan, 1,5

To světlo svítí a tma je nepohltila.

/Viz 1, Jan 1,5;

Česká ekumenická bible/

Mathew Hopkins je samozřejmě historická osobnost a Manningtree a Mistley jsou skutečná místa. Avšak příběh sám je fikce. Farnost, o které píši, neexistuje a neexistuje ani Mikův kostel, fara či ulice. Neexistuje dokonce ani dům, v němž žije Emma. Starý hřbitov kolem kostela najdeme na mapách a v turistických průvodcích, avšak dnes je to soukromý pozemek. V Mistley pak kostel vůbec není.

Současnost

LAMMAS

Nad nízkými kopci Suffolku se zablesklo a zdáli zaduněl hrom, tentokrát o poznání hlasitěji. Bill Standing pohlédl na oblohu, kde se na zarudlém nebi kupily hrozivě černé mraky, svěsil ramena a vykročil

Přišel sem přemýšlet, pročistit si hlavu a naslouchat čemusi, co se mu vtíralo do mysli a dožadovalo se vyslechnutí. Příliv již téměř vrcholil a široké ústí řeky se změnilo v souvislý vodní koberec pokrytý bílými hřebeny vln deroucími se z moře na pevninu. Nad Billovou hlavou zakroužil mořský racek a vyloudil z hrdla divoký, teskný skřek; potom se obrátil a uletěl do houstnoucího šera. Bill jej sledoval zpod přivřených víček a cítil, jak se mu do tváře opírá vítr. Hřmění sílilo a z nebe se jedna za druhou začaly snášet dešťové kapky. Bylo krátce po poledni, ale všechno působilo dojmem přicházející noci. Město za Billovými zády jako by se choulilo před bouří, vyčkávalo, pozorovalo a připravovalo se na to, co vbrzku přijde.

Billův nepokoj nevyvěral jen z vědomí blížící se bouře. Ve vzduchu viselo i cosi jiného, a to něco v něm budilo strach – děsilo jej to více než cokoli jiného za celých dlouhých šestaosmdesát let jeho života.

Dávné zlo skrývající se pod zemským povrchem ožívalo. K jeho rozpoutání stačilo už jen málo. Blesk rozčísnuvší vodní hladinu, rachot hromu, záblesk ohně v hustých křoviskách na svahu kopce, a temnota znovu povstane a obestře pobřeží, město i celý poloostrov.

Věděl, že se to jednoho dne stane. Řekl mu to jeho otec a otec jeho otce to také věděl. Ale proč právě teď, to netušil; věděl jen, že není nikdo, kdo by to dokázal zastavit.

Povytáhl si límec kabátu až k uším a pohlédl k obloze, která ještě citelněji potemněla. Samozřejmě věděl, co má dělat. Alespoň v hrubých obrysech. Byl však starý a byl sám. Zachmuřil se a jeho větrem ošlehaná tvář se složila do pavučiny hlubokých záhybů a rýh. Pokud už nějaké potíže vyvstaly, on o tom dosud nevěděl, avšak zahlédl znamení, jako byly modré plamínky na blatech, přeskakující v trávě z trsu na trs, jimž se říká pohádková světýlka, i jiné příznaky blížícího se nebezpečí, jež přicházelo v podobě černavé mlhy vznášející se daleko na moři až těsně nad obzorem. Temnota, která měla již dávno odpočívat v pokoji, znovu hrozivě vyvstávala, stejně jako v dobách těsně po náboženské reformaci, kdy byli kněží, kteří ji dovedli zažehnat, vyhnáni. Stovky let předtím přišlo nebezpečí z krajů za mořem; dávní britští bohové i mocná římská božstva, stejně jako křesťanství, před ním ve strachu ustupovali, neboť se napájelo temnou energií, kterou čerpalo z této divoké, tajuplné krajiny mezi mořem a pobřežím. Celé věky toto nebezpečí leželo a spalo, ale teď Bill cítil, jak neklid roste. Znal slova zaříkání i obřady, jimiž je možné zlo zkrotit. Má však na to sám dost sil?

Nad vodní hladinou se zatočila ozvěna dalšího zahřmění a Bill rychle vykročil. Nebezpečí přilétalo na křídlech větru a kroužilo teď nad městem. Před Billem i za jeho zády rozťal oblohu blesk a temnota houstla, jako kdyby se celý svět toužil ukrýt před světlem.

Minulost

Podzim 1644

V místnosti vládlo příšeří a on neviděl nic, avšak dobře slyšel, jak cosi v koutě tiše čenichá. Ležel mlčky a bez hnutí na vysokém loži se zataženými závěsy nebes, upíral zrak do tmy nad sebou a toužebně si přál, aby jej těžká látka tak neprodyšně neobestírala. Byl celý zpocený, v rukou křečovitě svíral lem pokrývky a tiskl si jej k bradě.

Co je to? A kde to je? Neodvážil se téměř ani mrknout. Teď se to pohnulo. Zaslechl, jak na prknech podlahy zaškrábaly drápy.

Nehýbej se.

Nedýchej.

Kdyby mu alespoň srdce v hrudi nebušilo tak nahlas. To zvíře to musí slyšet, cítit jeho strach. Centimetr za centimetrem se sunul po polštáři, aby byl od těch zvuků co nejdál. Teď se mezi závěsy lože vytvořila skulina. To se pokrývka zachytila o těžký, hrubě tkaný gobelín. Zahlédl mdlý odlesk světla prodírající se zavřenými okenicemi. Blížil se úsvit.

Kriste Ježíši, ať to odejde!

Při dalším zvuku z rohu místnosti mu ramena polil studený pot. Zaslechl totiž zamručení a vzápětí cosi ostře křuplo. To když zuby narazily na kost. Dobrý Bože, ono to něco chytlo! A teď to k jeho hrůze kořist požírá, přímo tady, v jeho komoře. Ucítil krev, páchnoucí dech a zkažené zuby. Takřka zahlédl malé, červené, zlé zvířecí oči.

Jak se to jen dostalo dovnitř?

Zamračil se. Dobře si vzpomínal, že dveře zamykal na petlici. A zavřel okenice. Nebo snad ne? Pohlédl směrem k tenkému proužku bledého světla. Večer, když vystupoval po úzkém schodišti do patra, se cítil hrozně nemocný a horečka jej celého opět jednou zalila potem. Padl rovnou na postel, zchvácen kašlem a příliš vyčerpaný, aby si dokázal stáhnout své vysoké boty s přezkou. Ještě to měl v živé paměti. Lehce pohnul nohou. Ne. Je bos. Než se zachumlal do pokrývek, musel ty boty z měkké kůže skopnout a svléknout si kalhoty i punčochy.

Tma venku zřetelně prosvětlovala. Hvězdy i dorůstající měsíc vznášející se nízko nad kopcem, který se zvedal za jeho domem, začínaly blednout. Probouzeli se ptáci. Z chladné zahrady se ozvalo první nesmělé zapípání, po něm další.

Hrdlo se mu sevřelo, Chtělo se mu zase kašlat. Ale to nesmí. Nesmí ani hlesnout. Intuitivně sáhl po kapesníku, po pokrývce, polštáři – po všem, co by ztlumilo zvuk kašle. Kdyby se rozkašlal, ten tvor by zjistil, že tam je. Upoutal by jeho pozornost. Cítil teď stále silnější nutkání a hruď i hrdlo se mu trýznivě svíraly. Zachvátil ho děs.

Hned při prvním záchvatu kašle zaslechl svůj vlastní křik. Bleskurychle se otočil, hmátl rukou k nočnímu stolku u postele, kde ležela připravená jeho dýka, sevřel rukojeť v prstech a divoce bodl do vzduchu před sebou právě v okamžiku, kdy mezi ložními závěsy prostrčil hlavu medvěd a dlouze se mu zadíval do očí. Chvíli na sebe upřeně hleděli a pak se zvíře vztyčilo na zadní.

Děvečka v přízemí, která klečela a rozdělávala oheň, zaslechla pánův zoufalý křik, pohlédla vzhůru a pouze zavrtěla hlavou. Pana Hopkinse asi zase sužuje některá z jeho nočních můr. Dívka chvíli bez hnutí poslouchala a pak se vrátila zpět k rozdělávání ohně.

Jakmile kočka v horním pokoji zaslechla kašel, upustila rozjedenou myš, vystřelila jako blesk z místnosti a v rohu po ní zůstala jen hromádka krvavých chlupů. Mihla se pokojem, vyskočila na okenní parapet, rozrazila nezajištěné okenice a zmizela do chladného svítání.

Jeho strach ustoupil stejně náhle, jako se objevil, a vystřídal jej hněv. Hněv tak zběsilý, že takový dosud nikdy v životě nepocítil. Ženy, které na něho tento děs přivolaly, za to zaplatí, a zaplatí vskutku draze. Věděl, které to jsou, neboť figurovaly na jeho seznamu. Ďáblově seznamu.

ČÁST PRVNÍ

1

Současnost

SRPEN

Londýnský vzduch byl těžký, na jazyku chutnal po železe, byl zahlcený výfukovými plyny a prozářený slunečním jasem. Emma Dicksonová vystoupila z taxíku, podala řidiči bankovku a pohlédla na hodinky, to vše jedním ladným, plynulým pohybem.

Taxikář se chvíli významně přehraboval v peněžence a předstíral, že hledá drobné. Mrcha jedna skrblivá! Jenom tři pence! Taková by si přece mohla dovolit dát mu spropitné! Pohlédl na ni a i přes veškerou nevraživost se mu tvář viditelně rozjasnila. Je to ale kus! Černý kostým. Parádní nohy. Štíhlé paže. Krásné vlasy. Dokonalý make-up. Obchodnice, ale pěkně vyfiknutá. Podal jí drobné. Vzala je, zaváhala a pak mu je vrátila. „O. K. To si nechte.“ Vesele se na něho usmála, jako kdyby prokoukla všechny peripetie jeho myšlenkového procesu. „Dovezl jste mě včas. Je to vaše spravedlivá odměna.“

Díval se, jak přechází po chodníku ke schodům a vystupuje k domovním dveřím. Devonshire Place. Zřejmě nějaký drahý lékař. Když se otáčel zpátky k volantu, přistihl se při obavě, jestli není nemocná.

Zářivě lesklé černé dveře s mosazným klepadlem a jmenovkou se na jí zazvonění ihned otevřely a ona zmizela uvnitř. Po úmorném vedru ulice jí příjemný chládek v hale připadal osvěžující. Byl pátek. Vzala si na odpoledne volno, aby si mohla skočit k zubaři. Pak půjde domů, osprchuje se vlažnou vodou a dá se do přípravy večerního pohoštění.

„Dobré odpoledne, slečno Dicksonová.“ Recepční před ní otevřela dveře čekárny a uvedla ji dál. „Pan doktor Forbes vás nenechá dlouho čekat.“

V prostorné, elegantní místnosti nikdo další nebyl. Pohovky a lehká křesílka stály vyrovnány podél stěn, v protilehlých rozích poutala pozornost dvě obrovská květinová aranžmá a na nízkém konferenčním stolku uprostřed čekárny leželo několik vzorně vyrovnaných hromádek časopisů, které jako by čekaly, až někomu budou moci ukrátit chvíle čekání. Automaticky pohlédla na hodinky. Bylo těžké se uvolnit, vypadnout z tempa. Měla za sebou hektické dopoledne. Od osmi hodin ráno jen seděla u telefonu. Neměla čas se ani naobědvat. Jako špičková manažerka společnosti Spencer Flight & Jordan se sídlem v Throckmorton Street jej měla jen málokdy. Zjištění, že bude muset na prohlídku čekat, jí připadalo takřka nesnesitelné. Zhluboka se nadechla, odhodila kabelku na největší pohovku, vzala do ruky náhodně vybraný časopis, zabořila se měkkých polštářů a setřásla z nohou lodičky.

Bude se muset naučit občas vypnout, uvolnit se. Už si vůbec nebyla jistá, zda jí hektický způsob život, v němž si až dosud tak libovala, dělá dobře. Tiše si povzdechla, pohodlně natáhla dlouhé nohy, které taxikář tolik obdivoval, otevřela časopis a bezmyšlenkovitě do něho nahlédla.

V ruce držela výtisk časopisu Country Life*.Bez valného zájmu jím listovala, až dospěla ke stránkám s inzeráty na prodej domů. Na fotografiích se svůdně předváděly vily, venkovská sídla, ba dokonce i hrady, všechny zabírané z těch nejmalebnějších úhlů. Každý z nabízených domů se mohl stát splněným snem pro někoho, kdo má dost času se zastavit a chvíli přemýšlet, zda místo, kde žije, je pro něho jako stvořené, jestli je tam šťastný, a pokud ne, zda by se neměl přestěhovat jinam.

Obrátila další stránku a užuž se chystala magazín odhodit, když vtom se zamračila. Prudce se narovnala, spustila nohy na podlahu a zadívala se na obrázek před sebou. Inzeráty na této straně nabízely čtyři objekty, všechny v Essexu a Suffolku, a všechny menší, než byly ty, jimiž až dosud listovala. Její pozornost upoutal dům vpravo nahoře. Stáhla obočí a pozorně se na něj zadívala. Znala ho.

Venkovský dům z 15. století s menší sušárnou bylin, vhodný pro komerční využití. Tři ložnice, dva obývací pokoje. Veliká rustikální kuchyň. Garáž. Kancelář. Hospodářské stavby. Tři akry půdy.

Bylo to pěkné hrázděné stavení s omšelou bílou omítkou, se střechou zpola pokrytou taškami a zpola proutěnými došky, s domovními dveřmi obrostlými popínavými růžemi. Rychle přejela zrakem po ostatních domech na téže straně. I ty byly pěkné. Po pravdě řečeno, jeden byl dokonce i hezčí. Ale ten vpravo nahoře byl zvláštní. Nedaleko Manningtree, psalo se v inzerátu. V severním Essexu. Pár minut od ústí malebné řeky Stour.

Byl to Lízin dům.

„Slečno Dicksonová?“ Sestra ji už podruhé volala jménem. „Doktor Forbes vás očekává.“

Takřka provinile sebou trhla. „Odpusťte, neslyšela jsem vás.“ Ne právě elegantně zalovila špičkami nohou po botách a pak vstala, časopis stále v ruce.

„Dovolíte?“ Vždy ochotná a úslužná sestra natáhla ruku, aby jej uložila na místo.

Emma zavrtěla hlavou. „Promiňte. Potřebovala bych si ho nechat. Ten dům…“ Vzhlédla a v tváři ženy proti ní zpozorovala stín nevole. Pokrčila rameny a odevzdaně jí časopis podala, vzápětí si to však rozmyslela. „Nevadilo by vám, kdybych si jednu stránku vytrhla? Je tam dům, který znám.“ Než žena stačila cokoliv namítnout, vyškubla zářivě barevný list, složila jej, zastrčila do kabelky a energicky ji zavřela. Pak se obrátila a zamířila do ordinace.

Prohlídka se odbyla rychle. Po ní přešla do vedlejší místnosti, usedla do dalšího zubařského křesla, kde jí asistent v rychlosti vybělil zuby, a byla hotová. Než se nadála, stála opět na prahu a z výše schodů hleděla dolů na zaprášenou ulici. Rychle po sobě projely kolem dva taxíky, přibrzdily a taxikáři se ohlédli, zda si je nebude chtít zastavit. Ani jeden z vozů neviděla. V myšlenkách ještě pořád prodlévala u domu, který znala z dětství jako Lízin.

Léto a prázdniny daleko od Londýna. Plavby po řece Stour. Jízdy na ponících okolo výběhu. Dědečkova dýmka. Babiččiny úžasné koláče. Procházky se psem po venkovských pěšinkách. Tenkrát bylo dost času pro všechno na světě. Spousty času. Každé prázdniny prošli několikrát kolem Lízina domku a stavení za plotem i se svým tajemstvím, jež údajně skrývalo, je pokaždé zaujalo. Nikdy nebyli uvnitř, nikdy se nesetkali se starou dámou, která tam bydlela, a malá Emma posléze začala okolo toho domu spřádat své dětské fantazie, v nichž stařenka jménem Líza začala vystupovat jako postava z jakéhosi stále složitějšího pohádkového příběhu. Jako jedináček si Emma často vymýšlela příběhy, v nichž sama vystupovala jako hlavní hrdinka, a tenhle příběh nebyl žádnou výjimkou. Rodiče ani prarodiče neměli o dobrodružstvích, jež dívenka v duchu prožívala, ani potuchy, a stejně tak později, když prarodiče vzhledem k pokročilému věku rozlehlý venkovský dům prodali a odstěhovali se do pohodlnějšího obydlí, si nikdo z nich neuvědomoval, jak jí tyto prázdniny bolestně chybí. Od těch dob už ta místa nikdy nenavštívila.

Sešla po schodech na Devonshire Place a pomalým krokem zamířila k jihu. Cítila, jak ze sluncem rozpáleného dláždění i domovních fasád sálá nahromaděné teplo. Začala na ni doléhat únava. Bylo jí horko a zatoužila dát si něco studeného. Na rohu Weymouth Street zůstala stát na světlech a čekala, až blikne zelená. Pak pokračovala v cestě. Stránku vytrženou z časopisu měla uloženou v postranní kapse kabelky, kterou zavřela na zip. Dobře věděla, že až přijde domů, bude mít spoustu času si ji prohlédnout, ale pojednou si uvědomila, že tak dlouho čekat nedokáže. Ten kus papíru jako by se propaloval ven! Prudce zastavila a začala lovit v kabelce. Jakýsi obchodník v tmavém obleku, který spěchal těsně za ní, do ní málem vrazil. Udělal úkrok stranou, rychle se ohlédl a pak pokračoval v chůzi. Dva řemeslníci, kteří ze dveří jednoho z elegantních nárožních domů vyvlekli starý oprýskaný dřez, teď kolem ní opatrně prosupěli a vhodili dřez do kontejneru zaparkovaného u obrubníku. Vůbec nevnímala mračno prachu a tříšť úlomků, které se rozlétly do okolí, když ten starý kus kuchyňského zařízení přistál mezi ostatním odpadem. Upřeně studovala obrázek. Když opět vzhlédla, byla už odhodlána vzít si taxíka.

„Mami?“ Vrazila do dveří malého knihkupectví v blízkosti Gloucester Road a okamžitě uviděla matku stojící za pultem. V obchůdku nebyl nikdo až na mladou ženu s dvěma malými dětmi. Peggy Dicksonová zvedla ruku na pozdrav, usmála se na dceru a ihned se zase obrátila k zákazníkům, kterým složila do igelitové tašky dvě zakoupené knihy, a s úsměvem ji podala menšímu z obou dětí. Když konečně všichni odešli, oddechla si.

„Už jsem si myslela, že nikdy neodejdou. Té ženské trvalo skoro půl hodiny, než si vybrala dvě knihy. Chudáčci děti, vůbec bych se nedivila, kdyby si po zbytek života spojovaly knihkupectví s nudou, žízní a hladem.“

Emma se rozesmála. „To je nesmysl, mami. Knížky, co dostaly, je dočista uchvátily. Ten malý hoch vypadal úplně jako nějaký profesor, pokud jsem kdy nějakého viděla.“

„Snad.“ Peggy si vyčerpaně povzdechla. Byla to přitažlivá žena krátce po šedesátce. Své dceři se podobala rysy tváře i tělesnou konstitucí, avšak oči i vlasy měly každá jiné. Zatímco Peggy bývala kdysi blond, její dcera měla tmavé vlasy. Matka se nyní měla nakrátko ostříhané a jejich tvar zdůrazňoval jemný šedý přeliv. Hlas ale měly obě stejný. Hluboký, melodický a příjemný.

„Tak, drahoušku, buď tak hodná a pověz mi, co, proboha, pohledáváš mimo zdi toho Chrámu mamonu, jak říkáš svému úřadu?“

Emma se usmála. „Vzala jsem si na odpoledne volno. V práci je teď poměrně klid. Je srpen a kdekdo vypadl z města. Byla jsem na prohlídce u zubaře a teď se ještě chystám na nákup. Večer k nám má přijít na večeři Piersův šéf s manželkou.“ Protáhla obličej. „Pak už nás, doufám, čeká jen dlouhý a klidný víkend. Nechtěli byste se s Danem zastavit na skleničku?“

Peggy pokrčila rameny. „Mohli bychom ti ještě brnknout? Já zítra pracuju přinejmenším do oběda, a pak, pokud nikdo nepřijde, to tu zavřu; nevím ale, jaké plány má Dan.“

Emmin otec zemřel v roce 1977, když byla ještě dítě. To že se v matčině životě objevil milenec (byl o pouhých šest měsíců mladší než Peggy, ale oba nevynechali jedinou příležitost, aby si na téma svého věkového rozdílu nezažertovali), bylo to nejúžasnější, co ji po dlouhé době v životě potkalo.

Emma otevřela kabelku, zalovila v ní a vytáhla stránku z Country Life. „Víš, mami, přišla jsem ti ukázat tohle. Nemáš pocit, že ti ten dům něco říká? Poznáváš ho?“

Peggy se natáhla pro brýle a chvíli si obrázek pozorně prohlížela. „Myslím, že ne. Proč? Doufám, že neuvažuješ o tom, že bys koupila dům na venkově?“

„Ne,“ ušklíbla se Emma. „Piers by o tom nechtěl ani slyšet. Ne. To jen…“ Zaváhala a zvážněla. „Zahlédla jsem to u zubaře. Vážně si nevzpomínáš? To je přece ten domek nedaleko místa, kde bydlela prababička. V Mistley.“

Peggy se opět zahleděla na inzerát. „Trávili jsme tam spoustu času, když jsi byla ještě malá holčička.“ Zamyšleně si okusovala ret. List papíru teď držela až skoro u nosu. „Počkat. Když o tom tak uvažuju, možná si na ten dům vzpomínám. To je přece Lízin dům! Viď, že to je Lízin dům? Ale víš to jistě? Existují přece stovky domů, které vypadají úplně stejně. A tady se píše, že to je statek.“ Sundala si brýle, odložila vytržený list, zachmuřila se a pátravě pohlédla Emmě do tváře.

Emma přikývla. „Jsem si tím naprosto jista. Byla jsem do toho stavení tak zamilovaná, že bych ho poznala snad i potmě.“

Peggy pokývala hlavou. „Už si vzpomínám. Vždycky jsi nakukovala přes plot a vymýšlela sis příběhy o té milé staré dámě, co tam žila – tuším, že se jmenovala Líza. To byly ale krásné časy, viď? Tehdy se mi zdálo, že prázdniny nikdy neskončí.“

„Bývaly to dlouhé letní měsíce plné slunce,“ souhlasila Emma.

Než tatínek umřel.

Žádná z nich to nevyslovila nahlas, ale obě na to myslely.

„Nebylo by zvláštní, kdyby to byl ten dům?“ Peggy si znovu nasadila brýle a začala obrázek studovat. „Moc pěkný. Vůbec mě nepřekvapuje, že jsi v pokušení. Jsi v pokušení, viď?“ Vzhlédla a pátravě se na Emmu zadívala svýma bystrýma očima.

Emma zvážněla. „Miluju Pierse, mami, a neudělala bych nic, s čím by nesouhlasil.“

„Ne?“ Peggy pozvedla obočí. „S tímhle on ale souhlasit nebude, Emmi. Na to vem jed.“

2

Piers stál plných pět minut pod sprchou, než vylezl a přehodil přes sebe osušku. Když se vrátil z kanceláře, čekal, že Emmu najde doma, ale dveře byly zamčené na dva západy a byt v horním poschodí rekonstruovaného domu na konci Cornwall Gardens prázdný až na dvě hlasitě protestující kočky. Zastavil se, každou z nich krátce pohladil na uvítanou a zamířil k lednici, aby prověřil stav zásob na dnešní večírek. Přece nemohla zapomenout, že večer přijde Derek se Susan! Neříkala snad, že si bere na odpoledne volno? Zašel do ložnice, oblékl si chladivé plátěné kalhoty a tričko s rozhalenkou a již podruhé během pár okamžik na sebe pohlédl do zrcadla. Kritickým zrakem přelétl svou vysokou, neobyčejně štíhlou postavu, dokonalý střih vlasů, dobronzova opálenou kůži – dokonce i při každodenním shonu vypadal chladně a sofistikovaně – a pak zamířil do obývacího pokoje a rozhlédl se. Bylo tu jako vždy vzorně uklizeno a na nízké knihovničce v rohu místnosti trůnila celá plejáda různých drinků. Krémově bílé pohovky, plátěné závěsy a dřevěná podlaha působily přesně tím správným dojmem. Dojmem nákladnosti, ležérní elegance a pohodlí. Vypovídaly o tom, že tu žijí dva mladí, hm, poměrně mladí lidé, oba špičkoví manažeři s dokonalým vkusem. Zamířil k francouzským dveřím a sáhl za závěs, kde na malém háčku visel schovaný bezpečnostní klíč. Odemkl dveře na terasu, odšoupl je a vešel na střešní zahradu. Byl to Emmin soukromý ráj. Z prostoru mezi čtyřmi škaredými komíny, pokrytého sazemi a popelem, vytvořila malé nebe na zemi. Italské květináče z pálené hlíny, malé stromky, popínavé i zakrslé růže, zimolez a byliny, pro které měla obzvláštní slabost, to vše vytvářelo nečekaný ohňostroj barev a vůní, které ho nepřestávaly fascinovat. Emmina láska k zahradám a její nepopiratelně zelené prsty byly jednou z překvapivých stránek její osobnosti, kterou se mu stále nedařilo usmířit s realitou jejího bystrého obchodnického mozku a exkluzivního životního stylu, který spolu sdíleli. S kočkami v patách přistoupil k tepanému stolku, k němuž patřila i dvě stejně půvabná křesílka, a rozevřel veliký slunečník z vybledlého plátna. Slunce teď každým okamžikem muselo zajít za střechy domů, avšak slunečník podle jeho zdání přispíval k pocitu noblesy, který tolik miloval. Ostatně, za večerů jako je tento nebylo lepšího posezení než právě na střešní terase.

„Piersi?“ přerušil tok jeho myšlenek Emmin hlas. „Promiň, miláčku, ale v obchoďáku byly hrozné fronty.“ Vynořila se ve francouzských dveřích, jako vždy doslova kvintesence městského tvora – elegantní, půvabná a distingovaná, přesně taková, jakou si člověk jen stěží dokáže představit, jak stojí ve frontě v obchodním domě nebo okopává zahradu. „Nesu studené pečené maso, omáčku Vichy, ciabattu, uzené kachní plátky, lososa a salát. A taky jahody se šlehačkou. Do pěti minut jsem s tím hotová.“ Krátce pohladila na uvítanou každou z dychtivě se lísajících koček, vklouzla k němu pod slunečník a nastavila mu tvář k políbení. „Víno dej do lednice. Kdy přijdou?“

Bezděky pocítil stín nevole. Přece to musí vědět. K čertu s tím! Sama to telefonicky domlouvala se Sue.

„Rozepneš mi zip?“ Hbitě se mu otočila v náruči ještě dřív, než jí na čele přistál jeho polibek, a nastavila mu šíji, kde začínal dlouhý černý zip. „Stavila jsem se u mamky. Jen tak mě napadlo, že by k nám s Danem mohli zítra zajít na skleničku.“ Ladným pohybem boků ze sebe setřásla šaty. Neměla pod nimi nic než skrovné prádlo připomínající bikini.

„Emmo!“ Bezděky se rozhlédl, lehce konsternován její bezprostředností. Nikdy si na tuto stránku její povahy nezvykl. Byla nekonvenční. Provokovala. Neustále ho pokoušela.

„Nikdo sem přece nevidí! To by si musel opatřit dalekohled a vyšplhat až na špičku elektrárenského komína!“ Bříškem ukazováčku se dotkla jeho rtů. „Mrzoute.“

„Já vím.“ Věděl, že by se měl smát, ale zmítaly jím protichůdné pocity. Velmi po ní toužil, ale na milování teď nebyl čas. S tichým povzdechem zamířil do obývacího pokoje a chvíli se přehraboval v přihrádce s víny v koutě za kuchyňskými dveřmi. „Suché Hill Sauvignon, ano?“

„To bude ze všeho nejlepší! Skvělé.“ Ještě pořád stála polonahá na terase.

„Emmi! Budou tu už každou chvílí!“

Koketně na něho pohlédla přes rameno a plavně vykročila k francouzským dveřím. „Fajn. Skočím se ještě osprchovat. Za vteřinku jsem oblečená.“ Když ho míjela, založila na okamžik ruce v bok a svůdně se zavlnila. „Na třicítku to ještě není tak zlé, co? A podívej na ty zuby!“ Ve zlomku vteřiny byla z dosahu a vběhla do koupelny. Oblečená byla spíše za deset minut než za deset vteřin, ale měla vykartáčované vlasy, rty lehce nalíčené a na očích stíny – opět dokonalá městská žena, reprezentativní partnerka jako stvořená pro potenciálního ředitele firmy Evans Waterman, jedné z největších makléřských společností v zemi.

Derek se Susan nakonec přišli o půl hodiny pozdě. Než dorazili, byl už na tepaném stolku venku přichystán předkrm, víno bylo vzorně vychlazené, stůl pěkně prostřený, kachna i salát připravené – kachna samozřejmě pečlivě zakrytá, aby unikla dychtivé pozornosti koček.

Na víkendové domy přišla řeč, teprve když se po večeři přemístili ke kávě. „My jezdíme do Normandie,“ řekla Sue, pohodlně se opřela zády o polštáře pohovky a lehce přehodila nohu přes nohu. „Bylo by moc fajn, kdybyste za námi na pár dnů přijeli.“

Venku na terase už byla tma, kterou rozháněla jen dvě zacloněná světla schovaná mezi kořenáči s květinami. Lehký vánek přinášel oknem dovnitř vůni horké londýnské noci. Sue si lokla kávy. Obě kočky teď spaly na jednom z křesílek venku. „Uvažovali jste někdy o tom, že byste si něco pořídili?“

„Ne.“

„Ano.“

Piers s Emmou promluvili současně a všichni dohromady se pak zasmáli.

„To vypadá skoro jako zásadní názorový rozdíl,“ komentoval situaci Derek a natáhl se pro sklenku brandy. Jako už tolikrát předtím se i teď přistihl při úvaze, jak se jen Piersovi mohlo podařit připoutat k sobě tohle nádherné, spontánní stvoření.

„To proto, že jsme o tom spolu nikdy nemluvili.“ Emma vstala a zamířila ke stolu pro kabelku ležící na jeho okraji. „Dnes jsem zahlédla něco, co mě natolik zaujalo, že bych se na to ráda jela podívat.“ Vytáhla z kabelky složený list z časopisu a přinesla jej zpátky ke stolku, kde seděli. „Je to takový malý stateček v Essexu.“

„V Essexu!“ zvolala Sue. „Ale, má drahá, já mám dojem, že při troše trpělivosti bys určitě našla něco lepšího!“ Natáhla ruku a vzala si od Emmy obrázek.

„V Essexu je docela hezky,“ vložil se do hovoru mírně Derek a pozvedl obočí směrem k manželce. „Vtipy, které kolují, hovoří o jižním Essexu a ten už je součástí velkého Londýna. Když ale poodjedeš trochu na sever, narazíš na nádhernou krajinu a půvabné vesničky i domy. Je to venkov jak vyšitý z Constableových obrazů. Jsi tam na míle daleko od Londýna. Je to tam velmi rustikální.“ Natáhl ruku po obrázku, na který Sue jen zběžně pohlédla a upustila jej na stolek před sebou. „Tenhle, že?“ poklepal prstem na fotografii. „Vypadá báječně. Mohl by to být perfektní víkendový dům. Na jachtaření. Dovedeš řídit jachtu, Piersi?“

Piers netrpělivě vstal. „Ne, neumím,“ odpověděl suše. „Obávám se, že víkendové domy nejsou moje parketa.“ Vypadal rozzlobeně. „A Emma to dobře ví. Nedovedu si představit, co by mě bavilo méně, než se pořád v něčem šťourat systémem ‚udělej si sám‘, sekat trávu a vybavovat se se sousedy, kterým čouhá sláma z bot! Nesnáším venkov! Jako dítě jsem tam vyrůstal a nemohl jsem se dočkat, až odtamtud vypadnu. Ještě si vzpomínám, jak tam rodiče vegetovali, posílali mě pozorovat ptáky a pokoušeli se ve mně probudit zájem o přírodu – proboha! Nemyslel jsem na nic jiného, než jak se odtud dostat a už se tam nikdy nevrátit!“

Na okamžik zavládlo stísněné ticho.

„Tak, a je to.“ Emma se přiměla k smíchu. „Takhle to chodí.“ Vzala výstřižek Derekovi z rukou, složila ho a strčila do kapsy. „Dá si ještě někdo brandy?“

Derek se Sue odešli poměrně brzy. „Máme za sebou perný týden, moji milí, a mám takový dojem, že zalehneme, hned jak překročíme práh,“ usmíval se Derek. Než však Emma s Piersem uklidili, naskládali všechno nádobí do myčky a odnesli si na terasu dvě sklenky brandy, minula už skoro půlnoc.

„Myslíš, že si ten večer aspoň trochu užili?“ zeptala se Emma s očima upřenýma do blikajících světel londýnské noci.

„Jistě. Samozřejmě že ano.“

„Odešli trochu brzy.“

„Je to přesně tak, jak Derek říkal. Byli unavení.“ Opřel se lokty o zábradlí a chvíli točil sklenkou v ruce. „Nedělej si kvůli tomu starosti. Pozvali nás přece do Normandie, na to nezapomínej. A zatímco vy jste se Sue vařily tu druhou konvici kávy, Derek mě ujistil, že to vyšlo.“ Otočil se k ní a ona četla v jeho očích triumf. „Nabídnou mi, abych se stal členem vedení.“

„Ach, Piersi! To mám opravdu radost! Proč jsi mi to neřekl hned?“

„Chtěl jsem počkat, až se na to v klidu posadíme. Chtěl jsem si s tebou připít na budoucnost. Na mou i tvou budoucnost.“ Na okamžik se jí zahleděl do očí. „Chtěl jsem ti to všechno povědět, až budeme sami, protože si myslím, že bychom se měli vzít, Emmo.“

V první chvíli strnula a v její tváři se zračily protichůdné emoce, jako kdyby mluvila nahlas. Radost – alespoň zpočátku. Pak starost, pochyby, vzrušení, obezřetnost… A pak přišel moment, který u ní tak dobře znal, když se stáhla do sebe a upřela oči do prázdna, jako kdyby odčítala budoucnost z nějaké tajuplné, neviditelné obrazovky ve svém nitru. Čekal. Věděl, že jí obvykle trvá pár vteřin, než si v duchu všechno spočítá. Do té doby byl zvyklý vyčkávat.

Ucítil měkký, teplý dotek těsně nad kotníkem. Kolem něho zakroužil kocour Max, otřel se mu o nohy a hlasitě předl. Sehnul se, zvedl hebké zvířátko a přivinul je na hruď. „Tak co?“ Pohlédl na Emmu a vesele se ušklíbl. „Až doteď jsi neprojevila žádné velké nadšení.“

Usmála se, vztáhla k němu ruce a letmo ho políbila na rty. „Miluju tě, Piersi, a ty to dobře víš. A chci s tebou žít až do nejdelší smrti.“

„Slyším v tom nějaké ‚ale‘.“

„Ne. Jen…“ Zaváhala. Pak položila sklenku na parapet, popošla pár kroků a zalovila v kapse. „Když jsme dnes večer mluvili o těch venkovských domech, pěkně tě to naštvalo.“ Rozložila obrázek na stůl. „Nezdálo se mi, že by tu byl nějaký prostor pro kompromis.“ Vrátila se k zábradlí, opřela se a zamyšleně vyhlédla do noční tmy. „Nikdy jsme spolu nemluvili o budoucnosti, ani o tom, jak by naše manželství mělo vypadat. O dětech. O zahradách. O všem, co přesahuje rámec Evans Waterman.“

„A proč bychom o tom měli mluvit? Na to všechno jednou určitě dojde, ale teď o tom ještě přemýšlet nemusíme. Teoreticky bych jednoho dne rád měl děti, to ano. Pokud bys je chtěla ty.“ Pozvedl obočí. „Ani ve snu by mě nenapadlo, že ti v hlavě tiká budík, Emmo. Na děti je přece ještě spoustu let času.“

Zasmála se. „Tolik zase ne. Nezapomínej, že už mi uhodila obávaná třicítka.“ Natáhla se pro Maxe a ten jí hupsnul do náruče, kde se jí se spokojeným vrněním zadrápl za rameno. „Chtěla bych se jet na ten dům podívat. Ještě teď, o víkendu.“

„Ach, proboha!“ Vytrhl jí list z ruky. „To je přece hloupost, Emmo. Co tě na něm tak zaujalo? Navíc tenhle víkend nikam nemůžeme. Zítra hraju s Davidem squash, pak musím sepsat zprávu a kromě toho máme ještě tisíc dalších naléhavých věcí.“ Popošel ke světlu a přidržel si obrázek před očima, aby na něj co nejlépe viděl. „Tři akry pozemků. Sušárna bylin. Vhodné pro komerční účely. Proboha, Emmo!“ Tohle přece není žádný víkendový dům. To je venkovská usedlost! Podívej, jestli tolik toužíš po víkendovém domě, zajedeme někdy do Sussexu nebo někam jinam a po něčem se poohlédneme. Anebo proč nezajet rovnou do Francie? To je nápad! Derek říkal, že tamní nemovitosti jsou ještě pořád skvělá investice.“

„Já ale ten dům nechci jako investici.“ Nechala kocoura seskočit na zem a prudce usedla do jednoho z vypolštářovaných křesílek. „Upřímně řečeno, ani nevím, jestli ho vůbec chci.“ V jejím hlase se náhle mihl stín nejistoty. „Já se jen na něj chci jet podívat. Vzpomínám si na něj z dětství. Jako dítě jsem o něm snívala. Vybudovala jsem si kolem něj celou říši fantazie. Moc pro mne znamenal, Piersi, a teď je na prodej…“ Pokrčila rameny. „Možná je mi souzený.“

Krátce a ostře se zasmál. „To není můj problém. Už jsem ti říkal, jaký mám k venkovu vztah.“

„Dobře, ale já se na něj aspoň chci jet podívat. Co nejdřív. Hned zítra. A ze všeho nejdřív zavolám agentovi.“

„No dobrá, tak si jeď, ale beze mne.“ Hodil jí obrázek do klína. „Ten dům je možná stejně už prodaný. Všimla sis data dole na stránce? Ten časopis je tři týdny starý.“

3

Emma dlouho ležela a poslouchala Piersův pravidelný dech. Spánek nepřicházel. Ze všech sil se snažili přes to nedorozumění přenést, zaplašit ten divný pocit, ale marně. Noc byla náhle mrazivě chladná. Pozavírali okna a každý zvlášť zamířili do společné ložnice. Když Emma konečně vylezla po dlouhé koupeli z vany, Piers už hluboce spal.

Nemohla dělat nic jiného než se neustále obracet a převalovat a po nějaké době, která jí připadala jako věčnost a kdy se dlouho a beznadějně pokoušela uvolnit a usnout, vstala a prošla pokojem do kuchyně. Z kuchyňského stolu ji pozorovaly dva páry zneklidněných očí.

„Dobře víte, že tady nemáte sedat,“ pronesla nepříliš přesvědčivě, avšak vyhnat kočky ze stolu se nepokusila. Aniž rozsvítila stropní světlo, otevřela dveře lednice. Žárovka uvnitř prozářila celou kuchyň a zalila ji tlumeným, poněkud tajuplným světlem. Emma vytáhla láhev a nalila si sklenici ledově chladné, pramenité vody. Pak dvířka opět zabouchla a vrátila se do obývacího pokoje. Tonul v polotmě a jí připadalo, jak kdyby se tu dosud vznášela ozvěna uplynulého večera. Sytý buket vína, vůně kávy, Susanin parfém, ostrý pach brandy ze sklenky, kterou Piers cestou do ložnice položil na nízký konferenční stolek a která tam zůstala stát.

Emma se vrhla na pohovku a zavřela oči. Závěsy byly roztažené. Zvenčí pronikalo do místnosti mdlé světlo dávající tušit kontury nábytku a sotva znatelně se odrážející od vázy z broušeného skla plné růží, která stála na stole. Dva černé stíny bezhlesně vyťapkaly z kuchyně, lehce se vyhouply na pohovku a v hlubokém tichu pokoje se k ní přitulily.

Povzdechla a zavřela oči.

Ve snu, který se jí zdál, se psal rok Páně 1646. Domek byl velmi malý, místnosti tmavé, avšak zahrada byla jasná a vzorně udržovaná a hýřila všemi barvami. Stála u branky zády ke kostelu, rozhlížela se po okolí a věděla, že se usmívá. Záhony růží prorůstal sléz a proskurník a na čelní stěně domu se za světlem pnul zimolez. Když otvírala branku a kráčela po pěšince k domu, cítila, jak ji na zádech hřeje slunce. Věděla, že by měla zaklepat, ale domovní dveře byly otevřené, a tak vešla dovnitř.

„Lízo? Kde jsi?“ Nepřekvapilo ji, že slyší vlastní hlas. „Lízo? Přinesla jsem ti nějaké paštičky z tatínkovy kuchyně.“ Náhle si uvědomila, že má na předloktí zavěšený košík a jídlo v něm, schované pod bílým plátěným ubrouskem, je voňavé a ještě teplé. Položila košík na stůl a přešla k patě úzkého, strmého schodiště vedoucího do patra. „Lízo? Jsi nahoře?“

V domě vládlo hluboké ticho. Jediný zvuk, který zaslechla, bylo pípání malých vlaštovek v hnízdě přilepeném pod rozježenou doškovou střechou.

Zničehonic se jí zmocnil podivně tísnivý pocit strachu. Vyběhla po schodech a rozhlédla se po místnosti. Malá skříňová postel s ostěním byla prázdná a přehoz, umně sešitý z kousků látek, pečlivě rozprostřený. Jediným dalším kusem nábytku byla truhla stojící v rohu pokoje.

„Lízo?“ Seběhla opět dolů. Prázdnota domu na ni těžce doléhala. „Lízo! Kde jsi?“

Venku panovalo nehybné bezvětří. Krajinu dusilo nesnesitelné vedro. Bylo vlhko. Nepříjemně. Vlaštovky teď už nevydaly ani hlásku. Nikde se nic nehýbalo. Kradla se po špičkách podél zdi a opatrně nahlédla za roh směrem k záhonu, na němž Líza pěstovala byliny. Rostla tam mateřídouška a rozmarýn. Verbena. Mochna. Svatojánská bylina. Oman a jablečník. Na zemi vedle záhonu ležel košík a stříbrné nůžky. Emma se sehnula a zvedla je. „Lízo? Její hlas zněl podivně hluše a dozníval ozvěnou, jako kdyby přicházel z veliké dálky. Kolem kmene morušovníku se vinula zelená stužka. Dlouho na ni upřeně hleděla. Pak se otočila a pomalým krokem zamířila k brance. Z cesty vedoucí podél domu viděla až k modrým vodám vzdáleného zálivu. Vrcholil příliv. Lodě připlouvaly k břehům. Zastavila se a chvíli je pozorovala. Teprve když zvedla ruku, aby si setřela slzu, uvědomila si, že pláče.

Když se probudila, plna úžasu nad tím, kde pobývala, zjistila, že má tváře dosud vlhké od slz. A když znovu usínala, byla už nezvratně rozhodnuta. Hned ráno se pojede na ten dům podívat, a jestli s ní Piers nebude opravdu chtít jet, pojede sama.

4

Sobota

Mike Sinclair stál v džínsech a tričku s rozhalenkou v kuchyni své fary, pohled upřený do topinkovače, jehož doruda rozžhavené spirály pomalu opékaly tenké plátky bílého, nanicovatého chleba, který mu přede dvěma dny přinesla jeho posluhovačka. Povzdechl. Čas od času si bude muset vyšetřit trochu času a zajít si nakoupit sám. Marně psává na seznam potřebných věcí tmavý chléb, někdy i celozrnný, to vše tlustě podtrženo. Vždycky mu přinese ten odpudivý bílý.

Do vzduchu vylétly dvě topinky a opět zapadly do svých otvorů. Opatrně je vylovil, položil na talíř, uchopil šálek kávy a obojí odnesl na stůl. Tam už čekalo máslo, štědře pokryté včerejšími toustovými drobky, a sklenka Oxfordské marmelády. Ušklíbl se sám pro sebe. Ať měl chléb, jaký chtěl, byla to stále jeho nejoblíbenější snídaně a po ní nepochybně přijde další skvělý den. Většinu jej prožije ve své pracovně papírováním, pak si znovu projde kázání, ale na to je teď ještě příliš brzy a jemu zbývá dost času i na procházku.

Do téhle farnosti přišel teprve před několika měsíci a ještě stále se seznamoval jak s farníky, tak s bližším i vzdálenějším okolím. Zjistil, že ideální dobou, kdy je vhodné se vydat na průzkum, je časné jitro, kdy jsou ulice a cesty ještě poměrně prázdné a on se může nerušeně procházet, aniž jej na každém kroku zastavují jeho farníci. Ponechá si tedy dvě tři hodinky na snídani a procházku, a teprve pak se vrátí a zavře se s hromadou papírů v pracovně.

Pomalu dosnídal a přelétl zrakem titulky novin, které ráno ležely na prahu jeho domu. Když se sem přistěhoval, pobavilo jej, jak žena v novinovém stánku bryskně usoudila, že bude číst Telegraph, a položila mu jej přede dveře. Zašel jí poděkovat, poblahopřál jí k obratnosti, s jakou získává nové zákazníky, a taktně si přiobjednal Timesy. Teď, když si noviny zběžně prohlédl, přišel čas vyrazit.

Fara stála uprostřed zahrady na konci Kostelní ulice a vedla k ní dlouhá, vyštěrkovaná příjezdová cesta. Nebyla to samozřejmě původní fara, ta před sto lety vyhořela, avšak byl to starý dům, který církev koupila ve 20. letech jako obydlí pro tehdejšího pastora a jeho početnou rodinu. Pro potřeby jednoho člověka byl dům velký, avšak Mika nesmírně potěšilo zjištění, že lidé v jeho nové farnosti nepatří k těm, jež usoudili, že nejvhodnějším bydlením pro jejich pastora je uniformní moderní bungalov.

Bylo to příjemné stavení s georgiánskou fasádou omítnutou jemně narůžovělou, bílou suffolkskou omítkou, s pseudoalžbětinskými interiéry a trámovými stropy. Mike se rozhodl, že až jednoho dne nebude mít tolik práce, pokusí se vyhledat nějaké informace o jeho dřívější historii. Zahrada, jak si smutně povšiml, byla až na několik krásných stromů víceméně zanedbaná. Nebyla nijak velká, což bylo pravděpodobně dobře, vzhledem k tomu, že – jak předpokládal – nebude mít času nazbyt, aby se jí mohl věnovat, a na zahradníka nebude mít peníze ani on, ani diecéze. Naštěstí se mu podařilo zajistit si na dvě dopoledne v týdnu posluhovačku na úklid. Pravděpodobně ne nadlouho. Pochyboval, že si ji bude moci dovolit napořád. Byl to pro něho šok, když zjistil, jak malý bude mít jako venkovský pastor plat. Pohlédl do trávy. Byla jako obvykle vzorně posekaná a on jako vždycky nevycházel z údivu, kdo to proboha udělal. Možná některý z farníků, který si počkal, kdy bude pryč z domu. Mohl to být kterýkoli z těch lidí, kteří mu nabízeli své služby, když sem před časem přišel. Pomoc mu nabídli mnozí. Dva košíky s jídlem, které, jak usoudil, ho měly zachránit před vyhladověním a jež se mu po jeho příjezdu čas od času ve vší diskrétnosti objevovaly za dveřmi, časem zmizely a namísto toho mu dvě dámy taktně nabídly, že mu občas uvaří.

Sám pro sebe se usmál. Několik lidí včetně biskupa ho před těmito dámami varovalo. Pohledný pastor bez závazků, těsně po čtyřicítce – a Mike měl široká ramena, pěkné vlasy a modré oči – by se bezesporu stal terčem jejich neutuchajícího zájmu, jakmile by dospěly k názoru, že není homosexuál.

Mike za sebou zabouchl domovní dveře a vydal se k brance. Kostelní ulice se tady, na svém konci, podobala spíše cestě. Za jeho domem se vážně a chmurně tyčil kostel obklopený malým hřbitovem a stíněný třemi obrovskými tisy, což byla vskutku rustikální scenérie, uvážíme-li, že Manningtree bylo vlastně malé městečko – nejmenší v Anglii, jak se o něm někteří vyjadřovali – a že za živým plotem mohl zahlédnout linie starých střech stoupajících po svahu kopce.

Nyní, za časného jitra, byla cesta zcela opuštěná. Kráčel po ní rázným krokem a po pravé i levé straně míjel stavení, která se podobala jeho vlastnímu až na to, že v místech svažujících se prudčeji směrem k městu měly domy terasu. Jak vypadaly jejich zahrady, to nebylo vidět, poněvadž všechny zakrýval vysoký plot. V místě, kde se Kostelní ulice protínala s vysokou ulicí, stály poslední dva rohové domy přestavěné na obchody s výlohami do obou stran, avšak stačil jediný pohled na jejich střechy, aby se ukázalo, že jsou stejně staré jako všechna ostatní stavení v okolí. Jeden z těchto domů, jak si povšiml, byl od té doby, co se sem přistěhoval, stále prázdný.

Na rohu Vysoké ulice zahnul k východu a zamířil ke břehu řeky Stour. Cesta vedla podél úzkého pruhu solné bažiny, zaplavované přílivem, což byl krajinný prvek pro tento úsek řeky charakteristický. Minul osamělého pejskaře, který ho pozdravil zvednutím ruky, a dál pokračoval svou cestou. Miloval takového procházky. Jak tak rázoval pod sykomorami lemujícími silničku do Mistley, jež tvořilo druhou polovinu jeho farnosti, kráčel po chodníku, po jehož pravé straně se táhla dlouhá zeď, která kdysi obepínala rozlehlé zahrady Rigbyů a dala celé ulici název U Zdi, zatímco vlevo od něj se otevíral úchvatný výhled na vodní hladinu, bažinaté a kamenité pruhy země a průzračně čistou oblohu. Zastavil a několik minut se jen díval. Byl odliv, ústí řeky odhalilo rozbahněné břehy a ploché pobřeží Suffolku v dálce ještě spalo v mlžném ranním oparu. Břeh se modral květy divoké levandule a rostly tu i drobné astry se žlutými středy. Jak tak pomalu kráčel dál, povšiml si množství ptáků shánějících potravu v bahně. Nevyznal se v nich příliš, avšak když uviděl mořského racka, poznal ho, stejně jako labutě a ptáky, o nichž se domníval, že to jsou ústřičníci s nádherným černobílým opeřením a červenými zobáky.

Mířil k druhému z kostelů své rozlehlé farnosti sestávající z Manningtree a Mistley, k tomu, který – jak si s jistou trpkostí přiznával – jej pravděpodobně fascinoval mnohem více, než si zasluhoval. Samozřejmě věděl, že je to rozvalina, ale měl za to, že i ta bude stát za vidění. Uvědomoval si, že je tak trochu romantik, kteroužto stránku své osobnosti se snažil mít přísně pod kontrolou, nicméně dost zřetelně cítil, že i pobořený kostel může být obestřen aurou posvátnosti. Třeba by mohl čas od času odsloužit v jeho troskách mši. Až do této chvíle se mu nenaskytla příležitost tenhle nápad někomu z místních předložit a možná u toho mělo i zůstat. Několik jeho předešlých žádostí o to, zda by si jej nemohl jít prohlédnout, zůstalo totiž bez odpovědi. Tato zeď mlčení mu nedávala spát. Pustil se do pátrání po jeho historii a kromě jiného zjistil, že tamější hřbitov by měl být místem posledního odpočinku muže proslulého hony na čarodějnice. Při první příležitosti se na to místo rozjel podívat. To, co uviděl, ho dost zklamalo, ale tehdy byl šedý, deštivý den a on ta místa pouze projel v autě. Dnes jde pěšky, je nádherné jitro a on je zvědav, zda se mu podaří zjistit, proč lidé připustili, aby to tam takhle zpustlo. A proč byl kostel stržen.

Prošel centrem Nového Mistley s jeho neodolatelnou směsicí viktoriánských dílen a továrniček, starých sladoven a přístavních hrází, s jeho slavnými Adamovými věžemi, labutí fontánou i malebnými domy a domky a po krátké spojnici zamířil od pobřeží k pěšině mezi poli. Miloval Mistley. Náměstíčko uprostřed bylo tak maličké a v této době tak opuštěné, že si ho snad nikdo nedovedl představit jako střed města kypícího životem, jímž kdysi bývalo.

Rozvaliny kostela stály kousek od úzké silničky za Novým Mistley, v místech, kam vedla cesta, po níž právě teď kráčel. O kus dál, za kopcem, uviděl záblesk vody protékající širokým ústím řeky. Pod průzračnou oblohou časného rána byla jasně modrá. Vál tam dost silný vítr. Zahlédl vzdouvající se bílou plachtu jachty vyplouvající na moře. Na pevnině však vládlo nehybné bezvětří a vzduch byl stále teplejší. Ucítil vůni planého zimolezu pnoucího se po plotech z ostříhaného hlohu i pach slámy vycházející ze strnišť v polích.

Zastavil se a rozhlédl se kolem. Ještě stále nezahlédl ani živáčka. Vládl tu nezvyklý klid a mír. Pomalu se otočil a přistihl se při myšlence, že by docela rád měl psa, kterého by mohl venčit. Dělal by mu na jeho časných ranních procházkách společnost. Střechy staré vesničky Mistley se choulily kus cesty před ním, zatímco novou zástavbu měl za zády. Ale tady, v polích mezi nimi, byl úplně sám.

Místo, kde stával kostel, nebylo nijak označeno. Jediné, co uviděl, byla cihlová zeď obklopující starý hřbitov. Skoro se ztrácela ve změti houštin a křovisek. Za ní se prostíralo cosi jako nevelký sad či pastvina. Po kostelu samotném nebylo ani památky. Z toho, co se dozvěděl, pochopil, že v živé paměti lidí je dosud věž, která tu nějaký čas stávala a která sloužila k pohřbům, ale o té posléze místní radní prohlásili, že je nebezpečná, a dali ji strhnout. Pozemek pak prodali.

Naproti na druhé straně cesty stál domek s omšelou bílou omítkou, který se krčil za divoce rozježeným živým plotem. Jeho okna byla tmavá a bez závěsů a vedle branky se opile pohupovala tabulka s nápisem NA PRODEJ.

„Mohu vám nějak pomoct?“

Na cestě za jeho zády se objevil podsaditý vousatý muž s dvěma černými labradory v patách. Jeho pohled byl tvrdý a plný podezření.

Mike zavrtěl hlavou. „Jen jsem se přišel podívat. Zajímalo mě, jestli se dochovalo něco z kostela, který tu stával.“

„Ten už dávno nestojí.“ Mužův výraz nevybízel k žádným důvěrnostem a Mike se vzdal úmyslu se mu představit.

„To je škoda,“ pronesl mírně.

„To je zatraceně dobře. Bylo to neblahé místo. A vy se seberte a jděte. Tohle je soukromý pozemek.“ Muž hvízdl na psy a pokračoval v cestě.

Mike hlasitě vydechl. Neblahé místo? To není možné! Jak by mohlo? Vždyť je to církevní majetek, chtělo se mu zvolat. Můj. To však samozřejmě nebyla pravda. Už ne. Ještě asi minutku či dvě pozoroval vzdalujícího se muže a pak se rozhodl pokračovat v obhlídce. Kam až oko dohlédlo, neviděl žádné tisy, žádné náhrobní kameny, ani památky po tom, že tu kdysi stával kostel, snad s výjimkou té zdi a jak teď zahlédl koutkem oka – rozvalených zbytků brány, pokud tak mohl soudit podle čehosi, co kdysi mohlo být sloupkem vrat, nyní zarostlým býlím.

Zeď před ním se už začínala rozpadat. Mike bez rozmýšlení vykročil, prodral se houštím a přelezl přes spadlé cihly tam, kde kdysi býval hřbitov. Větve za ním se zhouply a uzavřely. Během vteřiny se ocitl z dohledu kohokoli, kdo by šel po cestě. Sám pro sebe se usmál. Asi by nebylo moc vhodné, kdyby někdo přistihl moudrého pastora na cizím pozemku, ale na druhou stranu jeho zvědavost po agresivním výpadu toho muže ještě vzrostla.

Popošel do míst, kam dopadaly sluneční paprsky, a rozhlédl se. V trávě uviděl sotva znatelné linie dávno neexistujících zdí i lehce propadlý obdélník země, kde musel stávat kostel. Celé to místo bylo hustě zarostlé. Pokud si dobře vzpomínal na popis v publikaci Zaniklé farní kostely Essexu, musel to být nádherný středověký chrám s jednou hlavní a dvěma bočními loděmi, apsidou a věží. Vesnice se přesunula a obyvatelstvo se přestěhovalo dolů z kopce, blíž ke starému přístavu v ústí řeky. To však nijak nevysvětlovalo, proč tohle místo tak zpustlo. Existují přece ji jiné kostely na odlehlých místech, uprostřed polí nebo hluboko v lese, a nikdo je nestrhl. Bývají objektem péče a lásky. Vtom se mu náhle vybavila slova muže, který jej oslovil na cestě. „Je to neblahé místo!“ říkal ten člověk. Proč neblahé? Má snad něco společného s Mathewem Hopkinsem a čarodějnicemi, anebo je v tom ještě něco jiného? Něco nekonečně dávnějšího? Celé to místo zastiňoval starý jasan a všude kolem bujely hlohy a černý bez, obtížený záplavou zrajících bobulí. Trávu, jak si nyní povšiml, tu spásalo stádečko asi půl tuctu ovcí, které se tiše pohybovaly na druhé straně mezi stromy. Bylo to krásné, mírumilovné místo. Přešel o několik kroků dál a zastavil se. Ptáci ztichli. Zachvěl se. Na zem pod jeho nohama se snesl stín.

Proč vlastně ten kostel strhli? A pokud jej strhli proto, že začal být nebezpečný, proč dopustili, aby tak zchátral? A z jakého důvodu srovnali se zemí i hřbitov? Pokud mohl vidět, nezůstal stát ani jediný náhrobní kámen. Proč na tomto kdysi posvátném místě nestojí ani jediný kříž jako připomínka sakrální stavby, jež tu kdysi stávala?

Pomalu se otočil. Slunce se schovalo za jediný tmavý mrak a jásavé barvy krásného rána rázem zšedly. Cestou zpět k bráně si náhle uvědomil, že ho někdo pozoruje. Po zádech mu přejel mráz. Opatrně se rozhlédl, ale nikoho neviděl.

„Haló!“ V tichu zazněl jeho hlas podivně ploše. „Je tu někdo?“

Nikdo neodpovídal.

Na druhé straně u protější zdi zašumělo listí stromů. Prudce se otočil. „Haló!“ zavolal znovu. Zeď se teď topila ve stínu, polorozbořené cihly pokrýval mech a břečťan. Náhle se cosi pohnulo a on na to bleskurychle zaměřil pozornost. Malý hnědý ptáček vyběhl jako myška z břečťanu a hned v něm zase zmizel. Střízlík. Mike ho chvíli pozoroval a vtom se přistihl, že se usmívá. Napětí rázem povolilo.

Když se vracel zpátky k místům, kde kdysi stávala brána, pohlédl mezi sesuté cihly a uviděl cosi kovového. Zrezivělý řetěz, jímž se zavírala brána, visel schlíple do prázdna. Mike ho vzal opatrně mezi prsty, pak ho pustil a přelezl zpátky přes zeď. Očividně nebyl první. Na drolící se zdi si povšiml mnoha dalších stop – ohnutých a nalomených větví i šlahounů rostlin a starých šlápot v blátě, které v horkém srpnovém slunci už dávno vyschlo.

Jakmile stál znovu na cestě, otočil se zády ke kostelu a rázným krokem vykročil směrem k Mistley. Až se sem vypraví příště, vyjede autem až na kopec, na krku bude mít kolárek a za sebou pár telefonních hovorů. A na neexistující kostel se bude moci přeptat v rámci svých pastoračních povinností. Na domek na druhé straně cesty už ani nepohlédl.

5

Lyndsey Clarková prožila v Mistley posledních pět let svého mladého, pětadvacetiletého života. Znala tu každé zákoutí – rozvaliny kostela, starý hřbitov i Lízin domek – a to vše považovala za své. Pastora pozorovala, hned jak se objevil na cestě přes pole, a zvědavě sledovala, co dělá. Se zatajeným dechem a naplněna podezřením se dívala, jak přelézá hřbitovní zeď. Opatrně se vplížila do úkrytu z hloží, aby jí neuniklo, co udělá. Neviděl ji. Zachvěla se strachy. Ruší posvátný klid tohoto místa, to okamžitě vycítila, i když – zamračila se a natáhla krk dopředu jako honicí pes, který čenichá – neúmyslně. On neví, co činí. Náhle v záchvatu úzkosti potřásla hlavou a odhrnula si z tváře tmavé, nakrátko ostříhané vlasy.

Odejdi. Prosím tě, jdi pryč. Rychle. Než napácháš nenapravitelné škody.

Kousala se do rtů a mezi dvěma větvemi soustředěně pozorovala svýma modrýma očima postavu stojící pod stromy.

Postupoval obezřetně a po nějaké chvíli se vrátil zpátky na cestu. Pak se zastavil a pohlédl přímo na ni, i když jí bylo jasné, že ji nemůže vidět. Měla na sobě tmavě zelené tričko a černé džínsy, které musely ve stínu splývat s okolím. A přece se jí tajil dech. Ano, je senzitivní. To může být u duchovního nebezpečné, třebaže takových, jako je on, bývá podle její dosti omezené zkušenosti v těchto časech poskrovnu.

Zaslechla střízlíka v břečťanu, viděla, že ptáčka zpozoroval, chvilku jej sledoval a sám pro sebe se usmíval, a pak už jen zamířil zpátky ke zdi, přelezl ji a ocitl se venku na cestě. Jejím směrem ani nepohlédl.

Šeptem děkovala maličkému ptáčkovi, který upoutal jeho pozornost. Střízlík se zarazil, otočil hlavičku tam, kde stála, zacvrlikal a byl pryč.

Dala Mikovi minutu nebo dvě, aby poodešel ke vsi, a pak sama zamířila k místu, kde se zeď rozpadávala a kudy bylo snadné proklouznout dovnitř. Atmosféra, především díky jejímu snažení tak mírná až snová, byla nyní plná napětí. Pomalým krokem zamířila k vysokému trsu trávy v místě, kde zbytky rozpadlé zdi pokrýval mech a lišejník. Právě tady cítila nejsilněji přítomnost Hopkinse, muže, jehož zloba ji pronásledovala a ztrpčovala jí život. Nebyl to hrob, tím si byla jista, ačkoliv mnozí lidé se domnívali, že to hrob je, dokonce i poté, co byl kostel stržen, hřbitov zrušen a místo odsvěceno. Zvlášť poté, co bylo odsvěceno. Jejich myšlenky, strach, vzrušení i zloba jako by se zhmotnily do pocitu smutku a strachu, který tu vládl. Po většinu času je dokázala spoutat. Věděla jak. Znala kouzla i protikouzla. Modlitby. Zaříkání. To všechno pomáhalo, pokud člověk věděl, čeho chce dosáhnout. To vše bránilo tomu, aby se myšlenky změnily v realitu. Dokud něco – anebo někdo – neporuší křehkou rovnováhu.

Rozhlédla se, aby se ještě jednou ujistila, že nikde nikdo není, zalovila v kapse svých džínsů a vytáhla malý váček. Měla v něm sušené byliny. Byliny nasbírané v Lízině zahradě. Opatrně rozházela zaprášené lístky po prostranství uvnitř zdí, vrátila se do jeho středu, usedla na bobek a začala v trávě vyrývat prsty malý otvor. Pak vzala špendlíky a krátký, zauzlovaný provázek, všechno nacpala do země, zakryla hlínou a pečlivě upravila okolní trávu. Vše, co by svědčilo o jejím zásahu, během několika vteřin zmizelo. Vstala, zamířila k pařezu, který tu zbyl jako memento živého stromu, a na okamžik se na něj posadila, zády k slunci. Slyšela, jak kolem ní bzučí včely snášející se na květy. Byly teď klidné, neklid je opustil. Kdyby se zaposlouchala, slyšela by, o čem si povídají; paměť úlu přenášená z generace na generaci…

Za Cromwellových časů bývala zahrada menší, obehnaná plaňkovým plotem, a na jejích malých záhoncích bujela v létě pestrá směsice všech možných rostlin. Ovoce a květiny, byliny i zelenina, to vše rostlo na malém prostoru mezi vyštěrkovanými cestičkami, kde ze semínek rašily další a další byliny zářivých barev. Měsíčky, kopretiny, pampelišky a yzop, mateřídouška, majoránka… Líza s košíkem v ruce pomalu procházela mezi trsy rozmarýnu, tu utrhla snítku, tam zase lísteček, zatímco slunce vysoušelo něžné krůpěje rosy a rostlinné oleje začínaly šířit své omamné vůně do průzračně čistého letního rána. V těchto dnech se budila za úsvitu, šťastná, když se jí podařilo vyhrabat se při jejích bolavých kostech ven z postele. Jak se její tělo stále více hrbilo a bylo křehčí a křehčí, bolestí přibývalo. Bylo teď těžké hledět vzhůru, když měla záda tak shrbená. A bylo těžké dívat se k nebi, na slunce a na ptáky, kteří jí přelétali nad hlavou. Její zkušenosti i hluboká znalost bylin a odvarů jí už přestávaly být k užitku. Zdálo se, že jí nic nepomáhá. Trochu ulevit jí dokázalo jen slunce se svými hřejivými, požehnanými paprsky. S úsměvem pozdravila starého kocoura, který seděl na cestičce kousek před ní. Kocour vstal a začal se jí lísat k nohám. Po chvíli se ale znovu uvelebil na štěrku, elegantně zvedl přední packu a začal si ji ladně olizovat.

Pro mladou Jane Butcherovou, jíž se blížila těžká hodinka, potřebovala natrhat jablečník, mátu a mateřídoušku. Bude to dlouhý a těžký porod, pokud to dokáže posoudit. Dítě, které nosí pod srdcem, je veliké – po otci Johnu Butcherovi, rozložitém muži, jehož dvě předchozí manželky při porodu zemřely. Proč si nevybral ženu se širokými boky a silnými stehny, jaká má on sám? Proč si vždycky přivede domů takové křehké, dětsky útlé dívenky s chlapeckými boky? Smutně zavrtěla hlavou. Jane se hrozně bála. A právem. Líza zamyšleně přecházela okolo svých bylin. Pro sousedku s bolavým krkem potřebuje yzop a ostružinové listí. A pro honáka sira Harbottlea, který se ošklivě pořezal na ruce a rána se zanítila a zhnisala, musí připravit obklad. Povzdechla si. Její zákazníci jí platili dobře, a ona byla šťastná, že jim může pomáhat od bolesti, avšak byly chvíle, kdy zatoužila, aby někdo pomáhal jí. Někdo, kdo by jí večer přinesl kořeněný nápoj z mléka a vína, kdo by jí pomohl svléknout starý vlněný šat, když ji staré klouby bolí tak, že by nejraději křičela, když si přetahuje suknici přes hlavu, někdo, kdo by převzal péči o zahradu, než úplně zaroste plevelem a umoří ji k smrti. Při té představě se jen lehce pousmála. Stačí, když rostliny přežijí, pak bude všechno v pořádku. Není třeba, aby byly tak vzorně vypleté a okopané jako v dobách, kdy založila svou první bylinnou zahradu. Pravděpodobně ji také přetrvají. Ostatně, chodí za ní Sarah. Přichází, kdykoliv to jen jde, ať už s košíkem jídla či teplým šálem, anebo se džbánkem piva. Sarah, dcerka z panského domu, kterou odkojila, když její vlastní dítě zemřelo. Vytáhla z kapsáře malé nůžky a jala se trhat a stříhat snítky, větvičky i lístky bylin, až košík přetékal.

Kocour ji líně následoval. Zastavil se u záhonu šanty kočičí, přikrčil se, skočil po hlavě do rozrostlých trsů a s rozkoší se převaloval v aromatickém listí. Líza se znovu zasmála.

Na poličce uvnitř domku leželo v dokonalém pořádku všechno její bylinářské náčiní. Hmoždíř s paličkou, misky, náběrky i kelímky, vše vzorně umyté a dočista vytřené. Ze stropních trámů visely na hácích košíky a pytlíky se sušenými bylinami a v rohu na stole ležely srovnané krabice. Líza položila košík s čerstvými bylinami na stůl a šla se podívat, jak hoří oheň. Voda v železném kotlíku zavěšeném nad žhavými uhlíky už skoro vřela.

Napřed medicínu pro Jane Butcherovou.

Pracovala dlouho a s vědomím toho, jak paprsek slunce pronikající kuchyňskými dveřmi cestuje po podlaze. Brzy se slunce skloní k jihu a v její kuchyni zavládne stín a chlad. Sehnula se nad kelímek, který držela v ruce, a ze všech sil se snažila míchat rychleji. Když slunce zašlo za obzor, přestávala vidět na to, co dělá, a černé tinktury, které se obvykle rodily v jejích kelímcích, se stále častěji rozlévaly po pečlivě vydrhnuté dubové desce stolu.

V jedné chvíli se zarazila a upřela zrak ke dveřím. Poslouchala. Není někdo u branky? Zaslechla poplašný křik vlaštovky, která varovala své potomky, aby se přikrčili v hnízdě. Tomu křiku rozuměli i všichni ostatní ptáci v zahradě a zařídili se podle něj. Možná celé to pozdvižení způsobil její starý kocour. Třeba ho vůně šanty kočičí povzbudila natolik, že vyrazil na lov ptáků, i když o tom Líza pochybovala. Zamračila se. Sluch měla stále výborný, ačkoliv oči jí už tak dobře nesloužily. V tichu zahrady rozpoznala hrozbu. Pomalu položila kelímek i lžíci, odšourala se ke dveřím a vyhlédla ven. Nikoho však neviděla. Cesta byla prázdná. A po kocourovi v zahradě ani památky. Něco někde ale nebylo v pořádku.

Pak ho uviděla. Byl to muž a stál zpola skryt ve stínu staré hrušně vyrůstající z živého plotu. Poznala ho. Byl to jeden z Hopkinsových nohsledů. Chvíli na něho v němém údivu upřeně hleděla. Proč ji pozoruje? Když si všiml, že se na něho dívá, stáhl se do ještě hlubšího stínu a jí neuniklo, jak zaťal ruce v pěst, otočil se k odchodu, a ještě předtím, než zmizel, se poznamenal proti zlému. Přestože z ohniště sálalo teplo a přes opojnou vůni bylin šířící se všude kolem ní, náhle pocítila ledový závan strachu.

6

Emma zabočila se svým vozem na parkoviště u obchodního domu a pomalu projížděla podél vyrovnaných řad aut ve snaze najít volné místo. „Je lepší zaparkovat tam a dojít k obchodu pěšky,“ poradil jí agent. „Ve Vysoké ulici se zaparkovat nedá a jinde v sobotu volné místo taky nenajdete.“

Měl naprostou pravdu. S parkováním tu byla skutečně potíž. Kousek před ní někdo vycouval ven a ona s ulehčením zajela na jeho místo. Byla vysílená. Z Londýna jela dlouhé dvě hodiny a její cesta sem začala hádkou s Piersem…

„Promiň. Už jsem ti včera říkal, že se nehodlám jet dívat na nějaký starý barák, který nechci, notabene v hrabství, které nemám rád, a o víkendu, kdy chci zůstat doma!“

Zuřil, když se mu přiznala, že už v devět hodin ráno telefonovala do realitní kanceláře, která ten dům prodává.

„Ano, máte pravdu. Je to Lízin dům.“ Mladý muž na druhém konci drátu měl ochraptělý hlas, jako kdyby byl nastydlý. „A stále je na prodej. Zpočátku o něj byl velký zájem, ale nikdo se zatím definitivně nerozhodl jej koupit. Ano, můžete si ho dnes prohlédnout.“

„Lízin dům.“ Opakovala si v duchu, když zavěsila. „Lízin domek.“

Will Fortingale, mladý zaměstnanec realitní kanceláře, byl skutečně nastydlý. Nos měl celý zarudlý a opuchlý, a když otevíral polici s šanony a vytahoval odtud dokumenty týkající se domu i svazek klíčů, držel v ruce veliký kapesník.

„Víte, jak se tam dostanete?“ vytáhl několik listů formátu A4 a podal jí je.

„Doufám. Už je to dávno, co jsem tady byla naposledy.“

„Dobrá. Dům je prázdný, takže nikomu nebude vadit, když si ho celý projdete. Asi nebudete chtít, abych šel s vámi?“ S obavami na ni pohlédl a ona mu poznala na očích, jak se mu ulevilo, když zavrtěla hlavou. Odhadl ji, už když vstupovala do dveří. Vážného zájemce poznal na první pohled, a Emma Dicksonová vážným zájemcem nebyla. Nemělo tedy cenu se příliš namáhat, zvlášť když se cítil tak mizerně.

Počkala, než jí na kousek papíru naškrábal pár instrukcí, vyhledal a zkopíroval místní mapu a podal jí klíče. Pak už byla opět na ulici.

Na Manningtree už si vůbec nevzpomínala. Chvíli stála před realitní kanceláří a okouzleně se rozhlížela. Bylo to půvabné městečko. Jeho centrum tvořila v podstatě jedna úzká, rušná hlavní ulice, na které stála, a pár uliček, jež ji v pravých úhlech křižovaly. Pohlédla na mapu, kterou držela v ruce. Stála na rohu Kostelní ulice. Paralelně s ní ubíhala Jižní ulice vzdálená odtud asi jen čtyřicet metrů. Všude visely květinové koše. Starobylé domy i obchůdky zdobily fuchsie, převislé pelargonie, lobelky a břečťan. Vtom kolem ní projelo auto a ona se přitiskla ke zdi. Chvíli váhala, jestli si někde nemá dát šálek kávy, než se půjde podívat na dům. Z domova odjela bez snídaně a cestovala už tak dlouho, že se jí dělal poněkud nevolno. Navíc, jak si náhle uvědomila, měla trochu strach vstoupit konečně do domu, jehož klíče svírala v rukou. Celá ta věc začínala mít silný citový podtext, který ji zneklidňoval.

Z chodníku před prázdným obchodem se zabílenými výkladními skříněmi a nápisem NA PRODEJ, který se smutně vyjímal v patře nad domovním vchodem, zahlédla malou kavárničku. Jak tak stála na obrubníku, rozlétly se zničehonic dveře a z domu vyrazil muž, který cosi velmi naléhavě sděloval někomu, kdo zůstal uvnitř, a jak se ohlížel přes rameno, v plné rychlosti do ní vlétl, až ji málem srazil k zemi. Klopýtla, šlápla do bláta a klíče jí vylétly z ruky.

„Ach bože, odpusťte!“ Rychle ji uchopil v podpaží a pomohl jí opět nabýt ztracené rovnováhy. Pak uviděl klíče. „K čertu s tím! Dovolte, podám vám je. Nezranil jsem vás? Pojďte a posaďte se na chvilku.“

Než si uvědomila, co se stalo, vtáhl ji dveřmi do prázdného obchodu a usadil ji do pohodlného rozkládacího křesla s plátěným potahem.

„Jsem v pořádku, vážně.“ Konečně se jí podařilo nabrat dech a promluvit.

„Ne, nejste. Podívejte se na svou nohu!“

Pohlédla dolů na nohy v sandálech. Její kotník vykukující zpod růžových džínsů, vypadal trochu pohmožděně a byl celý černý. „Není to zdaleka tak zlé, jak to vypadá, opravdu.“ Jeho starostlivost ji uváděla do rozpaků. „Bude to v pořádku.“

Muž, který jí klečel u nohou, byl vysoký a šlachovitý, přibližně stejně starý jako ona, možná o něco málo starší. Měl modré džínsy a kostkovanou košili, nakrátko ostříhané tmavé vlasy a dlouhou, poněkud zasmušilou tvář. „Mně to moc v pořádku nepřipadá. Jsem to ale hlupák. Nikdy se nedívám, kam jdu. Coline, udělej něco!“

Emma si vůbec nevšimla, že v místnosti je ještě někdo. Muž, který se nyní vynořil, byl menší, robustně stavěný, s prošedivělými vlasy, asi pětačtyřicetiletý. Mírumilovně se na ni zašklebil.

„Můj kolega vytrvale vráží do lidí a já je pak musím sbírat!“ Jeho hlas nezapřel nezaměnitelnou zpěvnost velšských kopců. „Chcete doktora, sanitku, obvaz, advokáta, anebo šálek kávy?“

Emma vyprskla smíchy. „Dala bych si tu kávu. Na tu jsem totiž právě šla, když jsme do sebe vrazili.“

„Panebože, taková taktnost!“ Mladší muž se napřímil. „Vrazili! Vždyť jsem vás málem převálcoval!“

„Máte mít mé odpuštění.“ Emma si třela nohu. „Jakkoli mě dojímá váš soucit, tohle není odřené, jen špinavé.“

„Od mých humpoláckých bot.“ Mladší muž provinile pohlédl na svou obuv. „Je tu všude spousta špíny.“

„Skočím pro tři kávy a Mark tu o vás zatím bude pečovat.“ Velšan zalovil v kapse a vytáhl hrst drobných. „Domluvili jsme se totiž tady vedle v kavárně, že si sem můžeme nosit kávu v šálcích. Mají tam také skvělé domácí zákusky a koblihy.“ Mrkl na ni.

„Vy tenhle obchod kupujete?“ Emma se vůbec poprvé od chvíle, kdy se sem dostala z ulice, rozhlédla kolem. Muž, o němž již věděla, že se jmenuje Mark, rychle zavrtěl hlavou. „Proboha, to ne! A abych pravdu řekl, mám dojem, že ten obchod je neprodejný.“ V místnosti, hned vedle rozkládacího křesla, ve kterém Emma seděla, stálo ještě jedno a o kousek dál pak dva rozměrné předměty, které vypadly jako filmová kamera a profesionální fotoaparát. Dále tu ležel smotaný elektrický kabel, dvě obrovské plátěné tašky a bodový reflektor upevněný na stativu. O úctyhodném stáří stavby svědčila zaprášená podlaha z dubových prken, mohutné stropní trámy i zčernalé hrázdění. V protějším rohu bylo vidět dubové schodiště vedoucí do patra a ztrácející se ve tmě. Kousek od nich stál škaredý moderní pult, na němž nebylo nic než pár listů s poznámkami a dva prázdné šálky od kávy – zřejmě z kavárny odvedle –, propiska, pásmo a klapka.

„Vy jste fotografové?“ Emma zkusmo došlápla na postiženou nohu.

„Filmaři. Od televize.“ Mark se sehnul a ze své tašky vytáhl balíček papírových kapesníků. Úslužně jí jej podával. „Myslíte, že vám budou něco platné? Když tak nahoře je toaleta.“

„Asi si tam skočím umýt ruce.“ Postavila se na nohu a zamrkala.

„Půjdete pořád rovně. Nemůžete se splést.“ Usmál se. Tohle byl jeho šťastný den. Taková krásná žena, a spadla mu doslova k nohám!

Emma vyšla po schodech nahoru a rozhlédla se. Horní místnost byla veliká a prázdná a okna se sklíčky v olověných rámečcích zaprášená. V jednom z nich vztekle bzučela masařka a na podlaze pod parapetem leželo několik dalších mrtvých much. Emma se zachvěla. Navzdory zuřivému bzukotu vládlo všude kolem podivné, znepokojivě nepřirozené ticho.

Emma bez potíží našla toaletu, smyla většinu prachu, opláchla si ruce a právě se chystala vkročit zpátky do prázdného pokoje, když vtom zaslechla, jak někdo přechází po prknech ke schodišti. Zůstala zaraženě stát ve dveřích a rozhlédla se. „Marku?“

Nikdo neodpovídal. „Marku, jste tu?“ Místnost zela prázdnotou. Masařka, která před chvílí tak vztekle bzučela, teď ležela na zádech na parapetu a bezmocně se točila v kruzích. Emma opatrně vešla do místnosti. „Haló? Je tu někdo?“

Ticho bylo tak třeskuté, až se zdálo, jako kdyby někdo tajil dech a naslouchal.

„Marku? Coline?“ Nervózně se rozhlédla. „Kdo je to? Kdo je tady?“

Nikdo neodpovídal.

Rozběhla se rychle ke schodišti. Když se pak ohlédla zpět k oknu, samým překvapením se jí zatajil dech. Někdo tam byl, o tom nemohlo být pochyb. Přes hromadu krabic naházených na hromadě uprostřed místnosti na ni upřeně hleděla shrbená postava.

Vítej zpátky.

Ta slova se jako by vznášela ve vzduchu.

V prvním okamžiku se Emma nedokázala ani pohnout, jen zírala do bledé, sotva znatelné tváře. Pak náhle venku na ulici zakřičelo dítě a přelud byl ten tam. Postava zmizela – možná to byla pouhá hra světel – a celý prostor byl opět prázdný.

Cítila, jak se jí hrdlo svírá strachy. Energicky ten pocit zahnala, rozběhla se po schodech dolů, zamířila ke křeslu a vrhla se do něj, ještě celá vyvedená z míry. „Nebyli jste teď nahoře, že ne?“

Mark vzhlédl od notesu, do kterého něco zapisoval. „Ne. Proč?“

Pokrčila rameny. „Zdálo se mi, jako kdybych tam někoho slyšela.“ Opatrně si přejela rukou po kotníku.

Chvíli jí hleděl pátravě do tváře. „Opravdu?“

Přikývla. „Bylo to dost strašidelné, abych pravdu řekla!“ Tiše se zasmála na svou omluvu. „Možná jsem si to jen představovala. Říkal jste, že tu natáčíte film?“

Mark přikývl. „Dokument.“

„A co je na tomhle místě tak pozoruhodného? Tedy, vidím, že dům je hodně starý a rozhodně zajímavý, ale předpokládám, že to není ten pravý důvod, proč tu natáčet film?“

Mark pokýval hlavou. „Ne. Hm… Jak jste už asi uhodla, natáčíme tu epizodu pro seriál o strašidelných domech.“ Suše se zasmál. „Nepomýšlela jste na to, že byste to tu koupila, že ne?“ Pohlédl na klíče, které položila vedle kabelky. Logo realitní kanceláře se nedalo přehlédnout.

Viditelně se zachvěla. „Proboha, ne! Přijela jsem si jen prohlédnout jedno venkovské stavení.“ Znejistěla a stáhla obočí. „Možná jsem se zbláznila, ale mám takový dojem, že jsem nahoře zahlédla toho vašeho ducha. Byla tam postava a stála u okna. To zní věrohodně, že?“

Mark na ni stále upřeně hleděl. „To je možné. Jak vypadala?“

„Byla taková sinalá a průsvitná.“

Ušklíbl se. „To zní velmi autenticky. Já žárlím. Sám jsem až doteď nezahlédl vůbec nic.“

„Mohla to být jen hra světel.“

„To je pravda.“ Upřeně ji pozoroval.

Pozvedla obočí. „Tak kdo je ten duch?“ Náhle to nechtěla vědět. Zoufale to nechtěla vědět. Bylo však pozdě. Mark se zasmál a začal mluvit.

„Dobrá. Povím vám celou tu nechutnou historii. V tomhle obchodě starší tak vydatně, že se tu během posledních několika let vystřídala ve vlastnictví nebo pronájmu celá řada různých podnikatelů. Nikdo tu ale nevydrží dlouho a dům provází tak špatná pověst, že je už tři roky na prodej.“

„A vy chcete nafilmovat toho ducha?“ Aniž si to uvědomila, zkřížila Emma ruce na prsou a pevně je přitiskla k tělu. Pohlédla ke stropu.

„Taková byla naše původní představa. O tomhle obchodě jsme se dozvěděli od jednoho našeho informátora, který kousek dál tady v ulici točil dokument o soukromých detektivech. Ověřili jsme si pár faktů a dospěli k závěru, že takový dům by se nám do našeho seriálu mohl hodit. Ach, Colin! Občerstvení!“

Velšan se zjevil ve dveřích s tácem v rukou a položil jej na pult. Na podnose ležely tři plné šálky kávy a talíř se zákusky. „Jestli nám tenhle projekt zabere ještě další den nebo dva, budu vyžadovat bezpečnostní příplatek za přejídání se sladkostmi.“ Přistoupil s talířem k Emmě. „Vezměte si ten čokoládový, protože když si ho nevezmete vy, budu si ho muset vzít já.“ Smutně si poklepal na břicho.

Emma se nejistě zasmála a vylovila velký, lepkavý kousek. „Tímhle si mě zavážete.“ Rozhlédla se po místnosti. Atmosféra teď byla mnohem uvolněnější. Normální. „Vy jste to viděl, Coline?“

„Co?“

„Toho ducha.“

„Aha.“ Colin pohlédl na Marka. „Ne. Ještě ne. A byl bych vám vděčný, kdybyste se tady v okolí o důvodech naší přítomnosti moc nešířila. Lidem z kavárny jsme namluvili, že jsme inspektoři, což lze při troše fantazie považovat svým způsobem za pravdu. Všichni tu vědí, že tenhle dům je strašidelný, a nakonec se zjistí, proč tu jsme, ale já bych nerad, kdyby nám tu po setmění kdejaký znuděný spratek ťukal na okno a skučel za dveřmi.“

„Už se vám někdy podařilo natočit nějaké duchy?“ I navzdory rozptýlení, jakým byl pro ni čokoládový zákusek, nedokázala zcela zaplašit myšlenky na tichý prostor v patře, ani na jeho přízračného obyvatele.

„Jo.“ Mark si vzal kávovo-oříškový zákusek. „Připouštíme, že výsledek je sporný a najde se jistě i spousta výhrad, ale jsme s Colinem přesvědčeni, že něco se nám zachytit podařilo. Naposledy nahoře v Lincolnshiru.“

„Tady je to složitější.“ Colin se pohodlně usadil v druhém křesle. „Ten příběh se týká celého města. Je to velmi emotivní téma. Tady v tom domě údajně straší hned několik duchů, mezi jinými i chlap jménem Mathew Hopkins. Byl to hlavní pořadatel honů na čarodějnice ve službách Olivera Cromwella. Jeden z těch darebáků v dějinách lidstva, co se vyskytují v každé době. Musela jste to jméno slyšet. Existoval o něm dokonce i film.“

„To byla ještě na houbách,“ ušklíbl se vesele Mark. „Jedná se o film Mika Reavese. Natočil ho v roce 1968. Našeho hrdinu hrál Vincent Price, kterému v té době bylo už sedmapadesát, ačkoliv skutečný Mathew zemřel snad ani ne pětadvacetiletý.“ Tiše hvízdl skrz zuby. „No. Všichni víme, jak to s tou historickou věrohodností u filmu chodí. Snad se nám podaří uvést některá fakta na pravou míru. To, co jsme zjistili o zdejších událostech, je dost hrůzné samo o sobě.“

„Já si na ten film vzpomínám.“ Emma se zachmuřila. Znovu se jí zmocnil takový zvláštní, nepříjemný pocit a ještě intenzivněji než před chvílí musela myslet na prázdný prostor v patře. „Zřejmě jsem ho viděla v televizi. Nevím, jestli se přísně držel historických reálií, ale copak nebyly stovky ubohých stařen upáleny na hranicích?“ Při tom pomyšlení se otřásla hrůzou.

„No, nebyly.“ Mark se uvelebil na zemi vedle jedné z tašek a vytáhl odtud složku s papíry. „Ještě pořád to studuju, ale zdá se, že je vůbec neupalovali. Oni je věšeli. A byly jich spíš desítky.“

„Mark se v téhle věci vždycky rozhorlí,“ usmál se Colin takřka shovívavě. „Ale to je jen dobře. Naší povinností je shromáždit fakta. Ať nám pak z toho vyjde jakýkoli příběh, bude o to silnější. Hopkins údajně některé ze svých obětí mučil v tomhle domě – tenhle obchod byl původně částí mnohem většího stavení. Patřil rodině Phillipsových a Mary Phillipsová, která s Hopkinsem spolupracovala, tu nějakou dobu žila. Byla to opravdu odporná kreatura. Píchala do těch žen nějakým bodcem a hledala ďáblovo znaménko.“

„To je nechutné.“ Emma vstala. „Viděla jsem tam nahoře ji?“ Náhle se celá roztřásla.

„Vy jste něco viděla?“ Colin na ni pátravě pohlédl. „Ducha, co? Zatraceně. A to jste tady pouhých pár minut! No, třeba bychom vás mohli použít jako médium, abyste nám ho přilákala.“

„To si nemyslím!“ Emma se znovu zachvěla. „Ne.“ Zavrtěla hlavou. „Ne. Zřejmě to byla jen moje fantazie.“

Mark se zasmál. „Docela jste zbledla. Ale nebojte se, není čeho se bát – alespoň ne za denního světla.“ Pozvedl lehce obočí. „Jak jste řekla, mohla to být pouhá hra světla. Problém je v tom, že jakmile historky, jako je tahle, začnou kolovat, rozšíří se jako oheň a každý, kdo zahlédne nějaký stín, si hned začne myslet, že viděl ducha. A pak už je těžké rozlišit, co je objektivní fakt, subjektivní pocit anebo pustá lež. I když, jak říká Colin, na tomhle místě podle všeho visí ve vzduchu tolik zlověstného, skoro jako kdyby…,“ zarazil se a pokrčil rameny. „Já nevím. Jako kdyby se tu ve vzduchu vznášelo nějaké zlo. A nejen v tomhle obchodě. V celém blízkém i širším okolí.“ Zamyšleně se odmlčel. „Je to divné. Vždyť je tu tak krásně. Promiňte, toho si nevšímejte. V tom dokumentu budeme naprosto objektivní, že, Coline? Na příští týden máme sjednaných několik rozhovorů a v tomhle obchodě budeme samozřejmě natáčet ve dne v noci. Dokud je krám zavřený, máme k tomu skvělou příležitost. Realitní kancelář ovšem jedná o dalším krátkodobém pronájmu, a jakmile tu někdo bude, nedostaneme se dovnitř.“

Emma pokývala hlavou. „No, každopádně máte zajímavou práci. Předpokládám, že tohle je pro televizi.“

„Samozřejmě,“ přikývl Mark.

„Budu se těšit, až to uvidím.“ Zaváhala. „Tam nahoře to byl opravdu divný pocit, ať už jsem viděla cokoliv.“

Mark s Colinem se na sebe podívali. „To bych řekl,“ přisvědčil tiše Mark.

„Snažím se na nic takého nemyslet.“ Colin se přátelsky usmál. „Nechci, aby se mi při natáčení třásly ruce.“ Odmlčel se a sklonil hlavu na stranu. „Ani se vás neptám, jestli byste se nechtěla v tom filmu objevit. I když byste nám mohla poreferovat o tom, co jste právě viděla.“

„Myslím, že raději ne.“

„Tak dobře.“ Ušklíbl se. „Za pokus to stálo. Tady prosím, poslužte si ještě. Ty zákusky jsou skvělé.“

Zasmála se a zavrtěla hlavou. „Už musím jít.“ Natáhla se pro kabelku, vzala do ruky mapu a sebrala svazek klíčů. „Děkuji vám za vaši pohostinnost. Jestli ten dům koupím, třeba vás tu ještě uvidím.“

Mark pokrčil rameny. „Třeba. Hodně štěstí na obhlídce. Doufám, že to bude dům, o jakém sníte.“ Provázel ji pohledem až ke dveřím. Když se u východu obracela a zvedala ruku na pozdrav, nevšimla si obdivného pohledu, který po ní vrhal, ani nezaslechla Colinovu rezignovanou poznámku: „Vzdej to, Marku. Je pryč.“

7

Když Emma dojela k domku a vypnula motor, bezděky si vzpomněla na Markova slova. Bílé stavení, protkané černými trámy hrázdění a obrostlé závojem popínavých růží, pokojně dřímalo v odpoledním slunci. Jednu část střechy kryly došky, druhou tašky obrostlé lišejníkem. Domek stál poněkud stranou od cesty v místě, kde ji protínala menší a užší ulička ústící do volné krajiny. Byl schovaný v zahradě za clonou přerostlé zeleně. Vystoupila z vozu a chvíli nehybně stála a jen se dívala. Byl to úchvatný pohled.

Rozbitá branka, jejíž kdysi černý nátěr se v šupinách odlupoval, jí připadala až příliš vetchá na dotek. Natáhla ruku, aby opatrně otevřela, když vtom si uvědomila, že ji někdo pozoruje. Otočila se. Asi sto metrů od ní stála mladá žena přidržující jízdní kolo a s neskrývaným odporem si ji prohlížela, když ale viděla, že si jí Emma všimla, nasedla a odjela pryč. Emma jen odevzdaně pokrčila rameny a obrátila se opět k brance. Pokud chtěl ten domek koupit ještě někdo jiný, měl jistě dost času v tom směru něco podniknout. Proč tedy nevražit na někoho, kdo se na něj přijel podívat? S největší opatrností otevřela branku a vstoupila do zahrady. V rozkvetlých záhonech připomínajících barevnou mozaiku bzučely včely a poletovali motýli. Byl to dům jejích dětských vzpomínek a fantazií, domek snů, který si vybavovala už jen velmi nezřetelně. Na ženu v ulici rázem zapomněla. Zamířila ke stavení, ale po pár krocích se opět zastavila. Zvláštní. I když sem nikdy ani na okamžik nevkročila, všechno jí tu připadalo jaksi povědomé. Věděla, kde přesně pod změtí přerostlého plevele a býlí leží který květinový záhon, kde je studna, vzpomněla si, že hned vedle domu roste mišpule, morušovník a trnka, že v živém plutu stojí hrušeň a vzadu na zahradě jabloň, i že kulaté záhony od sebe oddělují větší, okrouhlé hromádky kamenů a kamínků.

Zavrtěla hlavou, popotáhla nosem a náhle si k svému úžasu uvědomila, že pláče. Hřbetem ruky si otřela tváře a několika pomalými kroky přistoupila ke dveřím. Teprve tehdy jí došlo, že v touze co nejrychleji vystoupit z auta a jít si dům prohlédnout nechala klíče ležet na sedadle spolujezdce. Vrátila se tedy pro ně a vzala je do ruky. Bylo jich šest. Dva od domovních dveří, jeden od zadních a tři od hospodářských prostor. Chvějící se rukou vybrala ten nejpravděpodobnější a zasunula ho do klíčové dírky. Bez nejmenších obtíží se otočil v zámku a ona strčila do dveří. Ještě než vůbec překročila práh, věděla, že ten dům koupí za jakoukoli cenu. Ve smyslu finančním i citovém. Nemohla bez něj žít.

Na Pierse si v tom okamžiku ani nevzpomněla.

V předsíni vládlo příšeří a vzduch voněl po prachu a dřevu vyhřátém sluncem. Překročila hromádku špíny na rohožce a se zatajeným dechem stanula za prahem.

Vítej doma, Emmo.

Hlas v její hlavě byl tichý, ale jasný. Byl to týž hlas, který zaslechla v obchodě. Vroucný. Vemlouvavý. Jako by ji celou obestřel.

Usmála se a postoupila o krok dál.

Už dlouho čekám, až přijdeš, má drahá.

Zamračila se. Bezděky se zachvěla. Samozřejmě pracuje jen její představivost, nic víc, i když v prvním okamžiku se zdálo, jako by hlas přicházel odněkud zvnějšku. Nervózně se rozhlédla. Můžou za to Mark a Colin s těmi svými báchorkami o duchách. Jak pošetilé! Nikdo tu přece není. Vůbec nikdo.

Tohle je teď tvůj dům, Emmo. Tvůj a můj. Budeme tu žít spolu, Emmo.

Hlas zněl opět v její hlavě, skoro jako kdyby byl součástí jí samé. Zhluboka se nadechla a zavřela oči. Když je znovu otevřela, hlas byl pryč.

„Je tu někdo?“

Samozřejmě že není. Jak by mohl? Je hloupá!

V přízemí se nacházely dva obývací pokoje a prostorná kuchyň. Všechny s bytelnými trámovými stropy. Z předsíně vystupovalo úzké dubové schodiště do patra, odkud vedly dveře do tří pokojů a koupelny, která vypadala, jako kdyby ji někdo naposledy adaptoval před čtyřiceti lety. Pokoj s výhledem do přední zahrádky a na ulici byl zdaleka nejhezčí a Emma ho okamžitě vzala za svůj. Všechno tu bylo omšelé a zaprášené, ale celé to místo vyvolávalo nádherný pocit míru a štěstí. Horními pokoji se šířila opojná vůně květin. Takhle nějak si představovala domov.

„Toje domov, Emmo!“

Znovu ten cizí hlas v její hlavě. Vemlouvavý. Jemný. Naléhavý. Přátelský.

„Je, že?“ Emma se usmála a vtom si uvědomila, že promluvila nahlas. „Máš pravdu, ať jsi kdokoliv. Tohle je domov.“

Celé odpoledne strávila v domku, bloudila jím, chvíli seděla v jednom pokoji a pak zase v jiném, procházela zahradou, nahlížela do přístavků a cítila se naprosto šťastná. Upřímně řečeno, jediné, co kdy v životě toužila mít, byly zahrady, aniž si vůbec uvědomovala, že po něčem takovém prahne. Tyhle byly zarostlé, neudržované a bujela v nich spousta květin i bylin, které se doslova dožadovaly, aby se o ně někdo začal starat, miloval je a dal jim opět tvar. Jak tak stála za domem a pozorovala celou tu půvabnou scenérii, cítila, jak každou částečkou svého já touží pustit se do práce, zarýt prsty do hlíny, natrhat si pár zbývajících růží a vnořit tvář do jejich sametově hebkých okvětních plátků. Byla to bylinná zahrada. Zdroj obživy. Pro kohokoliv, kdo tenhle dům koupí, by to mohlo být zaměstnání. Daly by se tu opět pěstovat byliny. Mohla by je pěstovat ona.

V okamžiku, kdy pohlédla na hodinky a zjistila, že bude muset odejít, aby ještě zastihla agenta v kanceláři, zmocnila se jí panika a v plné síle se jí vybavil obraz mladé ženy na ulici, která ji pozorovala. Ta žena nechce, aby ten dům koupila. Proč?

Will Fortingale se zrovna chystal k odchodu a jeho sekretářka už odešla. Když Emma otevřela dveře a vešla, právě sklízel papíry na stole. Unaveně se na ni usmál. „Tak co si o tom domě myslíte?“

„Zamilovala jsem se do něj.“

„Opravdu?“ Oči se mu rozzářily nadějí. „V tom domě už dlouho nikdo nebydlí, jak jste jistě postřehla. Bylo by potřeba na něm hodně zapracovat. Poslední vlastníci tam provozovali bylinářství, ale nežili tam. Mají dům v Bradfieldu. Myslím, že dům čas od času pronajímali na léto, ale jinak zůstával prázdný.“ Odmlčel se a rychlým pohledem zpod víček si ji ještě jednou přeměřil. A opravil si dojem. Zazobaná, ale ne hloupá. „Možná by přistoupili i na nižší nabídku. Ten dům je na prodej už nějakou chvíli.“

„Kdo byla Líza?“

Ta otázka ho zaskočila. „To nemám zdání. Možná nějaká stará babka, která tam žila. Simpsonovi by to mohli vědět. To jsou ti současní majitelé.“ Pohlédl na hodinky, rozpolcen mezi nutkáním věnovat se potenciálnímu zákazníkovi a touhou zamknout kancelář a zmizet domů.

Emma se na něho nervózně usmála. „Jsem připravena začít jednat o koupi. Ještě dnes. Teď hned. Mimochodem, říkal jste, že o ten dům neměl nikdo jiný zájem? Já jsem si ale všimla nějaké mladé ženy, která mě pozorovala.“ Zavřela oči a zhluboka se nadechla, náhle hluboce rozrušená. Ruce se jí chvěly. Bylo to holé šílenství, ale ona cítila, jak se jí ve vlnách zmocňuje panika a svírá jí hruď.

Will Fortingale se zasmál. „Pravděpodobně nějaká zvědavá sousedka. Upřímně řečeno, už dva týdny tu nebyl nikdo, kdo by si ten dům chtěl prohlédnout. Po zveřejnění inzerátu v Country Lifese vzedmula vlna zájmu, ale ta zase rychle opadla.“ Pokrčil rameny. „Pokud by to měl být víkendový dům, patří k němu příliš mnoho pozemků, a k úspěšnému podnikání je to zase málo.“ Pohlédl na ni a pozvedl obočí. „Předpokládám, že ten dům chcete jako víkendový.“

„Ne,“ řekla Emma bez rozmýšlení. „Bydlela bych tam nastálo…“ Vtom se zarazila. To je přece nesmysl. Holý nesmysl. Jak by tam mohla bydlet? Samozřejmě by to byl víkendový dům. Pokud by ho koupila.

Přistihla se, jak sahá po opěradle jedné z židlí u Willova pracovního stolu. Posadila se a zabořila tvář do dlaní. S tímhle Piers nikdy nebude souhlasit. Nemůže to udělat. Alespoň ne do té doby, než s ním o tom promluví. Je to šílenství. Naprosté šílenství.

„Není vám nic?“ Will ji starostlivě pozoroval. Na první pohled odhadl mnohé z jejích pocitů. Znal je od jiných zákazníků. Zamilují se do domu, zatouží po něm a den dva o něm sní. Jak tu teď tahle mladá dáma proti němu sedí, dělí ji od naplnění jejího snu pouhých pár okamžiků. V tomto stadiu lidé obvykle zaváhají, někteří ucouvnou a začnou hrát o čas. Buď navrhnou částku tak směšně nízkou, že ji nelze akceptovat, a zachovají si tvář, anebo beze slova zmizí. Konfrontují svůj sen s realitou, zváží všechny okolnosti a zavrhnou jej jako nepraktický.

Obešel pracovní stůl a přistoupil až k ní. „Mohu vám nabídnout sklenku vody?“ Tvář měla úplně bílou.

Přikývla, křečovitě sepjala ruce a čekala, až se vynoří se sklenicí a lahví minerálky zpoza policové skříně, která oddělovala kancelář od malé kuchyňky.

Žíznivě se napila a prázdnou sklenku položila na stůl. Hlas v její hlavě se ozval znovu, nebyl však už svůdný. Tentokrát byl naléhavý.

Musíš ho koupit, Emmo. Musíš. Na tuhle příležitost jsme čekaly příliš dlouho. Kup ho, Emmo!

Zhluboka se nadechla. „Musím ho mít. Nedovedu vysvětlit, proč. Je to pošetilost.“ Úzkost v jejím hlase byla hluboká a opravdová. Co její práce? Milovala svou práci. Ale opravdu se jí zamlouvá život v City? Copak tam chce zůstat napořád? Až do důchodu? Opravdu to tak chce? Nemluví jí ten záhadný hlas z hloubi duše? Není to vnitřní hlas jejího já, který chce, aby se rozhodla, aby se vrátila do starých zlatých časů svého dětství, ještě než otec zemřel, kdy byl život plný jistoty?

A co Piers?

Vypadala, že má na krajíčku, a Will se samým soucitem kousal do rtů. „Co kdybyste se na to vyspala, slečno Dicksonová? Nikdo jiný zatím vážný zájem neprojevil.“ Proč jí to říká? Co se to s ním, k čertu, děje? Nechápal. „Můžete si klidně vzít den dva na rozmyšlenou. A přijet se znovu podívat. Třeba si i někoho vzít s sebou, aby se k tomu vyjádřil.“ Odmlčel se. Pojednou se přistihl při myšlence, že si nic nepřeje víc, než aby už byla z kanceláře pryč. Cítil se v její přítomnosti nesvůj. Ve vlnách z ní vyzařovala úzkost a dokonce snad i strach.

Seděla se zavřenýma očima a on si chvíli myslel, že ho snad vůbec neslyšela, dokud si neuvědomil, že na něho upřeně hledí. „Na jakou cenu budou ochotni přistoupit?“

Váhal, pohrával si s myšlenkou, že trochu nadsadí, ale cosi ho zadrželo. Pokýval chápavě hlavou. „Půjdou až na polovinu požadované ceny, jen aby se ho rychle zbavili.“

„Dobrá.“ Její hlas už byl opět zcela normální. „Jdu do toho.“ Mohla si to dovolit. Měla úspory a peníze ze svěřenského fondu, které jí odkázal otec. A ten by to schválil, tím si byla jista. Vždycky se dovedl nadchnout.

„Ale budete určitě chtít znalecký posudek…“ Nevěděl si s touto spontaneitou rady. Vybočovala z normy.

„Ne.“ Zavrtěla hlavou a vstala. Popošla k oknu, zůstala stát a vyhlédla na ulici. Prázdný krám naproti přes ulici, kde si toho dne udělala tak nečekanou přestávku na kávu, byl tmavý a opuštěný a domovní dveře zamčené. Obrátila se zpátky k Willovi. „Zavolejte jim. Teď hned. Zjistěte, zda na tu cenu přistoupí.“ Klouby prstů, jimiž se přidržovala desky psacího stolu, měla úplně bílé. „A zeptejte se, jakou budou chtít zálohu. Určitě budou chtít zálohu…“

„Do pondělka jistě ne, slečno Dicksonová.“ Will se tvářil ustaraně. „Věřte mi. Jestli ten dům opravdu chcete, je váš.“ Natáhl se pro složku s dokumenty a začal hledat telefonní číslo. Pak vzhlédl a pokynul rukou směrem k židli. „Posaďte se, prosím, zavolám jim.“ Usmál se na ni. „Uklidněte se. Jsem si jist, že žádný problém nenastane.“

8

Sobota kolem poledne

„Navrhuji, abychom ty rozhovory točili nahoře.“ Colin, který před chvílí odnesl podnos zpátky do kavárny, právě vyměňoval objektiv u kamery. „Ta cihlová zeď by mohla udělat zajímavé pozadí.“

V poledne se k nim připojil jejich zvukař Joe Thompson s dcerou Alicí, která měla pracovat jako asistentka produkce. Štíhlý a vysoký Joe začínal ve svých dvaačtyřiceti letech plešatět. Jeho dcera po něm zdědila výšku i tělesnou konstituci. V osmnácti letech už byla stejně velká jako on. Ve svých nakrátko ostříhaných vlasech a s drobnými kroužky v obočí a v nose působila mnohem sebejistějším a vyspělejším dojmem, než jaký odpovídal skutečnosti. Tohle byla její první pracovní příležitost – brigáda na dobu, než nastoupí na univerzitu. Jednou částí svého já byla odhodlaná nic nezkazit. Její druhé já bylo do hloubi duše vyděšené.

Colin a Mark, kteří se ubytovali v penzionu v Přípotoční ulici, pracovali v Manningtree už dva dny, přičemž první den zcela promarnili, neboť se jim nepodařilo získat slíbený klíč a Stan Barker, vlastník objektu, se choval vyhýbavě. Teprve večer v hospodě se jim ho podařilo přitlačit ke zdi, a tak se jejich první návštěva v obchodě odbyla až za úplné tmy. Atmosféra byla proto náležitě strašidelná.

Po této návštěvě Mark neklidně spal a ráno se brzy vzbudil. Druhou noc jej z nejhlubšího spánku vyburcoval něčí křik. Opláchl si studenou vodou obličej a několik minut stál v koupelně a upřeně hleděl na svůj obraz v zrcadle. Pak se po špičkách odplížil zpátky do ložnice. Ten křik se mu zdál, tím si byl skálopevně jist. A přece přicházel jakoby zvnějšku. Zalezl znovu do postele, zůstal sedět při rozsvícené lampičce a zachumlaný do pokrývek ještě nějakou dobu bojoval se spánkem. Když konečně zadřímal, zdálo se mu, že utíká po ztemnělé cestě a nějací lidé ho pronásledují. Slyšel, jak se stále víc a více přibližují a povykují mu za zády jako smečka honicích psů. Když zazvonil budík, stále ještě běžel, udýchaný a celý zbrocený potem.

Teď stál nad svým poznámkovým blokem a rozhlížel se po ostatních. „Chtěl bych, aby se rozhovory natáčely v různých prostředích. Některé možná i venku, na břehu řeky nebo nějakých dalších místech, spojovaných s Hopkinsem. Pokud se neobjeví duchové, není tady uvnitř v zásadě nic moc k vidění. Jen prázdný obchod a prázdná místnost v patře. Rád bych ale natočil nějaké záběry schodiště, pokud se nám ho podaří slušně nasvítit. Na dnešní odpoledne mám sjednané tři rozhovory. Joe Barker bude první. Natočit ho můžeme kdekoliv, kde se bude cítit dobře. Ostatní tomu pak přizpůsobíme.“

„Nemáš dojem, že by z toho chtěl na poslední chvíli vycouvat?“ Colin připevňoval kameru na stativ.

„Připadalo mi, že je do natáčení celý žhavý.“ Mark přelétl zrakem popsanou stránku a udělal si v rychlosti několik dalších poznámek tužkou. „Dostal jsem spásný nápad a namluvil mu, že takovéhle pořady v televizi vždycky přilákají desítky zájemců, kteří budou ten objekt chtít koupit.“

„Vzhledem k tomu, o jaký pořad jde, to nutně nemusí být ten případ,“ suše podotkl Colin.

„To ne, i když člověk nikdy neví.“ Mark pohlédl na hodinky. „Pojďme nahoru. Podíváme se, kam ho postavíme.“

Jako první vystoupil po vrzajícím schodišti. Nahoře se zastavil a pohledem přelétl prázdný prostor. Zamračil se. Od té doby, co tady byl poprvé, se tu něco změnilo.

„Nějaký problém?“ Colin mu stál vmžiku za zády a Joe s Alicí přispěchali za ním.

„Ne.“ Mark vešel do místnosti. Poslední tu byla Emma. Něco viděla. Cítila zvláštní atmosféru. Zamyšleně se rozhlédl. „Necítíte nic? Kromě zimy?“ Ostatní se shlukli kolem něho. Colin se zachvěl.

„Přicházejí chladné dny. Je srpen.“

Colin přešel naproti k oknu a vyhlédl na ulici. Parapet měl ve výši kolen, a aby viděl ven, musel se sehnout. „Čekali jsme špatné vibrace. Co by to bylo za strašidelný dům bez špatných vibrací?“ Natáhl ruku, vzal za kličku a otevřel jeden segment okna. „Ale tady to potřebuje jen trochu vyvětrat. Zdola vzlíná vlhkost, dřevo hnije a pravděpodobně je i napadené červotočem, dřevomorkou a dalšími škůdci, co jich ve starých domech bývá. Cokoli z toho by stačilo odradit každého potenciálního zájemce.“ Vzpřímil se a otočil k ostatním. „Marku?“

Mark upřeně hleděl na cihlovou zeď. „Viděl jsem, jak se tu něco pohnulo. Tam. Vpředu na zdi.“ Zbledl.

Všichni se dívali směrem, kterým ukazoval, a hltali zrakem cihlovou zeď. Teplota v místnosti prudce poklesla. Chvíli stáli v hlubokém mlčení, nikdo z nich se neodvážil ani pohnout. Hluk provozu v High Street ustal a ticho bylo až nepřirozené.

„Já nic nevidím. Mám skočit dolů pro kameru?“ zašeptal Colin a bezděky pohlédl na Alici. Ta stála se svraštělým obočím, zrak zabodnutý do zdi. Pokud se bála, dobře to skrývala.

„Ne.“ Mark popošel až k němu. „Ne. Ať to bylo cokoliv, už je to pryč.“

Venku na ulici zatroubilo auto.

„Možná to byl pavouk,“ přerušil ticho rázně Joe, přešlápl z nohy na nohu a dlouhé ruce založil na prsou.

„Asi.“ Mark se otočil, vyhlédl z okna a zhluboka se nadechl čerstvého vzduchu proudícího do místnosti. Zdola sem stoupal pach výfukových plynů, jak auta v úzké uličce zastavovala, aby se mohla vyhnout, a pak se znovu rozjížděla. Zdálo se také, že v místnosti je poněkud tepleji.

Rozhovor trval od začátku až do konce pouhých dvacet minut. Že to bude průšvih, věděli už v okamžiku, kdy Stan Barker vkročil do dveří.

„Nahoru nejdu.“ Ve svém nejlepším obleku zůstal stát hned za dveřmi a nejistě přešlapoval.

Colin pozoroval jeho zdravím kypící tvář, příliš těsný límec i vázanku hýřící všemi barvami. Pohlédl na Marka a lehce zvedl obočí.

Mark sotva znatelně pokrčil rameny. „V tom případě byste se mohl postavit třeba tam dolů ke schodům. Položím vám jen pár otázek a pak uděláme nějaké záběry interiéru.“

Jako tazatel a vypravěč zároveň zůstával po celou dobu mimo záběr. Pokud to bude nutné, Colin později jeden či dva záběry s ním do filmu nastřihne. Pro všechny případy jich měli vždycky natočených hned několik.

„Tak, pane Barkere, jak dlouho už vaše rodina vlastní dům číslo jedna v Kostelní ulici?“

Colin se postavil s kamerou vedle Marka a Joe připevnil Stanovi na kravatu mikrofon. Stan se tvářil, jako by stál před popravčí četou.

„Těsně po válce ho koupil můj dědeček.“ Zaváhal a polkl. „Původní starý dům byl rozdělený na dvě části a ty se někdy na přelomu století přestavěly na obchody. Chlápek, co vlastnil tuhle půlku, se nevrátil z války. Jeho žena odtud chtěla vystřelit, a tak dům za velmi slušnou cenu prodala.“

„Co tu bylo tehdy za obchod?“

Markova otázka Stana zřejmě vyvedla z konceptu. Zarazil se a pak pokrčil rameny. „Řeznictví. Můj děda byl řezník.“

Budou z něj muset páčit každé slovo. Bylo to, jako kdyby mu tahali zub.

„A co se stalo pak?“

„Přestalo mu sloužit zdraví, a tak chtěl, aby živnost převzal táta. No, a ten nechtěl být řezníkem, tak řekl ne. Sehnali nějakýho chlápka a ten si to tu vzal na starost. Starýho Freda Arrowa. Byl tu jen rok.“

Ticho. Stan zabloudil očima k mikrofonu na přenosné videokameře.

„A co se dělo pak?“ zeptal se tiše Mark. Colin popošel pár kroků stranou, bezhlesně překročil kabel od kamery a začal Stana zabírat z jiného úhlu.

„Fred prohlásil, že tu nezůstane už ani den. Nenáviděl to tu, jen co je pravda. Tvrdil, že tu straší. Že viděl Dava Pegrama – to byl ten chlapík, co padl ve válce –, jak stojí na schodech…“ Zarazil se a pohled, který vrhl přes rameno, byl výrazem čiré hrůzy. Colin se usmál. Ano! To je ono!

„No, zkrátka se sebral a odešel, stejně jako ten další chlápek, a pak si nějaký jiný řezník otevřel krám o kousek dál tady v ulici a táta si řek, že to tu zabalí. Pokoušel se dům prodat, ale nikdo neměl zájem. Nikdo tady nechtěl mít řeznictví. Pak sem asi v padesátým roce přišla nějaká ženská. Chtěla tu provozovat pekařství. Prodávala všelijaký koláče. Vydržela tu rok – možná o něco dýl, ale pak i ona uviděla Dava…“

„Říkáte, že viděla Dava,“ přerušil ho Mark hladce. „Copak ho poznala?“

„Ne.“ Stan energicky zavrtěl hlavou. „Nebyla místní. Nikdy ho neviděla živýho.“

„Ale popsala ho, ne?“

Stan pokrčil rameny. „Bylo to na schodech,“ řekl. „Nahoře. Ona tam totiž bydlela. Přímo nad krámem. V těch dnech bývaly v patře tři pokoje a jeden měl i výklenek. Tvrdila, že ten Dave celou noc chodíval nahoru a dolů. Ležela vždycky v posteli, poslouchala ho a slyšela, jak pořád přechází sem a tam. Jen se třeste, mladá dámo!“ oslovil náhle Alici stojící opodál jen v džínsech a krátkém tričku a s klapkou významně zavěšenou na krku. Dívka se v té chvíli viditelně chvěla a na holých pažích jí zřetelně naskákaly pupínky husí kůže.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Úkryt před světlem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.