Robert Čapek

UČ JAKO UMĚLEC

Malá kniha o velkých vzdělávacích myšlenkách

Copyright © Robert Čapek, 2020. All rights reserved.

Illustrations © Radek Petřík, 2020. All rights reserved.

V edici Briquet vydalo nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2020. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Redaktorka Alexandra Petříková

Odpovědná redaktorka Vladimíra Škorpíková

Vývojový redaktor Vít Šebor

Šéfredaktor Marek Vlha

Odborní oponenti Jana Konvičná, Daniel Pražák, Jan Starec, Anna Jančová, Martin Haváček, Pavlína Sedláčková

Grafická úprava, sazba, ilustrace a obálka Radek Petřík

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-uc-jako-umelec]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #ucjakoumelec

© Jan Melvil Publishing, 2020

ISBN 978-80-7555-106-1

Věnováno všem učitelkám a učitelům.

„Chtěl bych dát výpověď.“

„Výpověď?“

„Výpověď!“

„Ty chceš dát výpověď? Opravdu!?“

„Nedělám si legraci.“

„Pak je to horší, než jsem si myslel,“ problesklo mi hlavou.

„Asi jsem se minul povoláním,“ prohlásil smutně Pavel. „Nebylo by mi v reklamní agentuře lépe než jako učiteli ve škole? Nebo sedět si hezky v klidu v nějakém statistickém úřadu?“

Musel jsem se tomu zasmát. „Jsi učitel, máš to nejkreativnější povolání na světě. Kdybys byl v reklamě, ukazoval bys lidem vylhaný svět, ale teď děláš úplný opak. Seznamuješ své žáky se světem, kde opravdu žijí. To je poslání, nad kterým bys neměl ohrnovat nos.“

„Neohrnuji nos,“ zabrumlal. „Jen se trochu probírám z iluzí. Když si vzpomenu na své ideály z fakulty, viděl jsem se jako někdo, kdo přináší do třídy velké pravdy a jeho žáci ho milují. Ne že by mě žáci neměli rádi, ale vypadá to, že jim moje definice fyzikálních zákonů nic neříkají.“

Seděli jsme v hospůdce, přede mnou stála vychlazená kofola a pouštěla do vzduchu bublinky. Ano, měl bych omezit cukr, jako každý z nás, ale potřeboval jsem energii – a viditelně ji potřeboval i Pavel. Unavené oči, neveselý tón hlasu a nálada pod psa. Takového jsem ho neznal, vždy byl optimistou a tím dobrým brachem v každé studentské bandě. Teď je učitelem fyziky a matematiky a smutně mi tvrdí, že se probírá z iluzí.

„Ideály jsou od toho, aby je realita trochu postavila na pevný základ,“ zamyslel jsem se nahlas. „Já jsem ale od učitelování dostal ještě víc, než jsem doufal. Jsem mezi mladými lidmi, plnými života a neotřelých nápadů. Ve škole sice běží čas hrozně rychle, ale mně připadá, jako bych vůbec nestárnul. Ta jejich energie mě nabíjí a navíc si užijeme moře legrace a zábavy. Oni se nikdy nezastaví – a já taky ne! Pořád na sobě pracuji, zlepšuji se, dostávám nové nápady a vím, že ve škole nikdy neobrostu mechem. Ty, a statistický úřad? Potřebuješ tvořit, sdílet a předávat. Ty jsi pro učení jako stvořený.“

„Ale jak to, že mi to ve škole jde od desíti k pěti? Má to vůbec smysl?“ povzdychl si Pavel a pokračoval: „Připadám si, jako kdybych zvedal balvany, a ty mi padaly mezi rukama. Nikdy nic v hodině nestihnu, a to mi někdy připadá, že se uvykládám k smrti.“

„Cože?“ zeptal jsem se udiveně. „Proč bys něco vykládal? Učíš přece na základce tak jako já, tam bychom měli se žáky objevovat a experimentovat. Ne aby seděli na zadku a poslouchali tvoje moudra. Kamaráde, jakmile svoje dětičky ve třídě správně zapojíš, nebudeš se stačit divit, jak vám půjde práce od ruky!“

„Zapojíš?“ Pavel zakroutil hlavou. „Na to nejsou u nás ve škole moc zvyklí. Jenomže i kdybych to nakrásně svedl, co přijímačky? Ty mi pořádně kazí náladu!“

„Počkej, ty děláš nějaké přijímačky?“ zasmál jsem se, ale pak už jsem vážněji pokračoval: „Hele, tohle v naší sborovně říká jedna kolegyně taky. Ale já na to vždycky odpovím: nejsou přijímačky právě důvodem, abychom učili žáky samostatnosti a odpovědnosti? Není to pro nás výzva, aby se dočkali opravdu kvalitní výuky? Když je budeš všechny ty roky učit řešit problémy, pracovat s prameny, číst s porozuměním a získávat potřebné dovednosti, nemusejí se přece přijímaček bát. A ty také ne, protože k nim půjdou myslící bytosti, a ne apatičtí zombíci.“

„To se lehko řekne,“ svraštil Pavel obočí. „Já vím, že při výkladu žáci vlastně nic nedělají ani nepřemýšlejí, jen mechanicky zapisují. Ale víš, kolik práce mě stálo vytvořit ty powerpointové prezentace? Má tam hezky porovnané učivo v odrážkách, obrázky…“

„Jenomže co se pak děje s myšlením žáků doopravdy?“ skočil jsem mu do řeči. „Prezentace nudí, uspávají a podporují pasivitu. Já jsem ty důsledky zažil na vysoké škole. Studenti tam neumějí myslet, nedají dohromady myšlenku, mluví a píšou jen v odrážkách. A začátek je právě na základní a střední škole, kde jsou ty odrážky v prezentacích a na tabulích a žáci se je pak doma učí nazpaměť. Já nechci, aby mi žák ‚odrážkově‘ vyjmenoval, co se za vlády Karla IV. postavilo! Karlův most, Karlova univerzita, kostel Panny Marie Sněžné, Nové Město pražské, to není k ničemu. Já bych rád, aby žák dokázal vysvětlit, co to znamená ‚být patronem české země‘ a jak se Karel IV. staral o rozkvět země. Výuka nemá být slideshow. A když má učitel v ruce křídu, neměl by zapisovat na tabuli to, co pak žák musí otrocky přepsat do sešitu. Žák i učitel by měli jen črtat myšlenky, poznámky a otázky, propojit motoriku se skutečným myšlením! Ne jenom s mechanickým zápisem bez zapojení mozku.“

„No jo, na tom něco bude. Také se snažím ty powerpointy omezit,“ zamručel Pavel. „Navíc zrovna tenhle týden jsme se ve sborovně pěkně vyplašili. Čekáme inspektory a leckdo u nás kvůli tomu nemá dobré spaní.“

„Poslouchej, a zamyslel ses někdy nad tím, proč se vlastně inspektorů bát? Já to beru takhle: jednou za pět let přijdou, a stejně hned zapadnou do ředitelny a řeší tam papíry. Když ale náhodou nějaký z nich přijde do mé třídy podívat se na hodinu, vidí žáky bavící se zajímavou prací. Jenom smysluplná aktivita, činorodé hemžení, a té odvedené práce, úplně jako v mraveništi! Jediné, co pak inspektor může, je smeknout klobouček. A i kdyby ne, co se stane? Něco sesmolí do své zprávy, kterou stejně nikdo nečte, a za pár dní zapadne sněhem. Mnohem důležitější je, že stejně všichni ve městě vědí, jak já učím jejich děti. Že z mých hodin chodí žáci spokojení a na další se těší. Kolikrát mě ve městě zastaví rodič, kterého ani neznám, a děkuje mi, že se jeho kluk těší do školy alespoň v úterý a ve čtvrtek, kdy učím svůj předmět. Kamaráde, já neučím pro inspektory, ale pro své žáky!“

„No jo,“ zamručel Pavel, „ty jsi byl vždycky hračička. Ale nemůžeš si pořád hrát, co osnovy? Teda, co školní vzdělávací program? Tam je hromada učiva, co se neodučí sama!“

Zasmál jsem se. „Jak tě tak poslouchám, klidně se vsadím, že patříš mezi ty učitele, kteří stále ty staré osnovy učí, jenom si je překlopili do tematických plánů. To dělala fyzikářka u nás taky, ale nedávno přišla ze školení, chvíli si pohrála s naším školním programem, a teď nám tvrdí, že na každý jeden očekávaný výstup má celý měsíc! Osm vyučovacích hodin na jeden vzdělávací cíl! Takže teď je v hodinách vysmátá jako lečo, na všechno má čas a v její učebně to začíná vypadat jako v doupěti šílených vynálezců. Dětičky ji milují. Prostě jen vyházela všechno učivo, co ani učit neměla. Já to dělám v zeměpise podobně. Máme čas na cestovní kancelář, hledání pirátského pokladu nebo expedici do Afriky. Učivem se nesmíš nechat zavalit, kamaráde, učivo má jen tobě a tvým žákům posloužit jako palivo pro přemýšlení a zajímavou práci.“

„I kdybys měl pravdu, co rodiče? Jakmile je u nás ve škole exkurze, hned někteří nadávají, že mají všichni raději sedět ve škole a učit se. Na rodičáku je nálada jako na odborářský schůzi, každý si rád přisadí a pro kritiku fakt nejdou daleko.“

„Pravda,“ pokýval jsem hlavou, „rodiče jsou často hodně konzervativní. Ale musíš na ně být hodný, oni – stejně jako my dva – žádné kvalitní vzdělávání nezažili. Tohle je náš úkol, stejný jako u jejich dětí, také je musíme do světa moderní školy uvést. Ale když se dětem bude ve tvých hodinách líbit, rodiče vyslechnou s větší chutí, co jim chceš říct. Je toho hodně: milí rodiče, neprůměrujte známky svých dětí, nenuťte je šprtat se nesmysly, netýrejte je přehnaným domácím učením…“

„Člověče,“ skočil mi Pavel do řeči, „neučíš náhodou na nějaké té alternativní škole? Tam je devět dětí ve třídě, peníze od rodičů tečou proudem, to se to pak učí!“

„Kdepak, kamaráde, žádná alternativa! Vidím, že o ní máš taky trochu zkreslené představy. Ale víš co? Já si, stejně jako ty, ve třídě mohu dovolit cokoliv. Mohu si vzít metody i od těch alternativních škol, ale třeba i od manažerů, z volného času nebo z lesní školky. Vždycky je něco, co si z toho můžu vyďobat pro svou práci. Chci ve třídě svobodně tvořit, kreslit, zpívat, číst, a třeba i tancovat. Když to udělám chytře, vždycky tam je i to učivo, a hlavně kupa dovedností. A co je nejdůležitější, v mé třídě jsou jen pozitivní emoce. Radost, pomoc, tvoření, sdílení, inspirace. Fakt mě moje práce baví a moje žáky taky.“

„No dobře, ale vysvětli mi, proč to tam nemám já?“ zeptal se Pavel smutně.

„Podle mě se všeho moc bojíš. Učiva, přijímaček, inspektorů, rodičů… Sám si na sebe pleteš biče a zvládneš si s nimi taky pořádně práskat nad hlavou. Podívej, nechci dělat chytrýho, ale nedávno jsem napsal několik kapitol o tom, jak učit. Přečti si to a rád si poslechnu, jestli ti to v něčem pomohlo.“

„Ok, díky. Protože jinak se cítím jako fotbalisti z Horní Dolní, které na hřišti válcuje FC Liverpool!“

„Tak na Reds si s tebou rád připiju! A na to, ať se tvoje snahy posunou správným směrem, také!“

Úvodní kapitola, která by měla motivovat k četbě dalších kapitol. Použije i nějaké to klišé, jež je ovšem velikou pravdou.

Superhrdinové zachraňují svět. Ale znám někoho, kdo dokáže ještě více: je to učitel. Ten pomáhá svým žákům objevovat a vytvářet jejich vlastní světy. Za to si zasluhuje být oslavován a podporován, neboť není nic užitečnějšího než vzdělávání nové generace. Učitel je jedním z nejdůležitějších dospělých v životě dítěte, významným zdrojem sociálního učení, stejně jako pramenem informací o okolním světě. Učitelé by měli být ti nejlepší z nejlepších, znalci mnoha věd, přírodních, humanitních či pedagogických, které umně využívají ve prospěch svých žáků.

Jenomže když člověk dobře ovládá svůj obor, otevírá se před ním několik cest. Může se v něm zlepšovat a stát se vědcem. Ten zkoumá, jezdí na konference a píše vědecké články. Pokud se věnuje atraktivnímu oboru, bývá ubytován v luxusních hotelech. Na univerzitě může budovat svou akademickou kariéru a stoupat po žebříčku vzhůru. Jestliže je úspěšný, tu a tam mu naslouchají i média. Jinou cestou je jít do světa byznysu nebo výroby a stát se expertem. Ten pracuje, účastní se byznys mítinků a píše expertní posudky. Věnuje-li se atraktivnímu oboru, má přepychově zařízenou pracovnu. Ve firmě může budovat svou pracovní kariéru, ruku v ruce s tím jde zvyšování platu a postup v hierarchii firmy. Je-li úspěšný, píše knihy a přednáší.

Další cestou je stát se učitelem. Ten chodí do školy, kde luxusního není nic. Žádná kariéra ho nečeká. Je stále učitelem a tím bude celé dlouhé roky až do doby, kdy možná padne do ředitelské židle, anebo vysílením. Jeho radami se neřídí vrcholoví manažeři, neboť se jimi až příliš často neřídí ani jeho žáci. Pozornost médií nebo plných přednáškových sálů nikdy nezíská, ze třídy na něj civí jen třicet umolousaných tvářiček. Jen pro ně se stane vědcem a expertem v jedné osobě. Také náhradním rodičem, filozofickým guruem, sportovním rozhodčím, učitelem společenského chování, mistrem Yodou. Někým, kdo žákům do třídy přináší radost ze vzdělávání. Ano, máte pravdu, stojí to za to!

I když se zdá, že se na učitelskou dráhu může vydat kdokoliv, není to pravda, alespoň ne tehdy, pokud chce tuto práci dělat dobře. Nestačí jen ovládat svůj vědní obor a předávat z něj žákům informace – a čím více, tím lépe! Copak krása obrazu nespočívá jen v tom, kolik barvy na něj naneseme? Ne. Obraz je krásný, je-li barva použita správným způsobem, ve správném množství, a především vytváří-li působivé sdělení. Technika malby, rozvržení obrazu, perspektiva, harmonie barev – to vše působí na naše smysly a poutá je k obrazu. Podobně didaktika, tedy umění učit, dělá z výuky nezapomenutelný prožitek.

Představme si učení jako umělecký proces a žáka jako malířského učně. Nechceme ho naučit natírat laťkový plot. Chceme mu předat mnoho technik, vzorů, stylů a inspirace, a proto musí být naše výuka pestrá a kreativní. Ten, kdo to umí, učí jako umělec.

Nezastírám, že velkou inspirací pro mě byly a jsou knihy Austina Kleona, zejména jeho kniha Kraď jako umělec. I dobrý učitel krade. Neloupí z nalezišť artefakty a z muzeí vycpaniny, ale bere si odkudkoliv ty nejlepší myšlenky. V dobrém slova smyslu drancuje inspirační zdroje všeho druhu a skládá z nich portfolio svých vzdělávacích metod.

Tato kniha není doslovným návodem. Spíše bych ji přirovnal k řediteli kvalitní školy, který předkládá zájemci o místo učitele útlý svazek s nápisem „Filozofie naší školy“. Milá kolegyně, drahý kolego, přečtěte si tuto knihu a můžeme si později popovídat o tom, jestli v naší škole chcete učit. Je jedno, jestli se škola jmenuje moderní, činnostní, svobodná, alternativní, komunitní nebo tvarohová. Určité principy jsou zkrátka neoddiskutovatelné, vlak přes ně nejede, jinak to zkrátka nejde. Ale i když k nám třeba nenastoupíte, doufám, že četba našich standardů pro vás bude inspirující a zábavná.

Pokud chceme učit kvalitně, čeká nás mnoho práce. Nejvíce ve vlastní hlavě.

- Máme privilegované povolání.

- Naše práce by měla přinášet radost jak nám, tak našim žákům.

- Pokud nás práce ve třídě nebaví a radost nepřinášíme ani sobě, ani druhým, raději do té třídy nechoďme. Ale vyčkejte ještě dalších stránek…

Kapitola, která zpochybní aprobace jako atavismus a ukáže se v ní, jak je důležité ovládat didaktiku – královnu edukačních dovedností.

V českých školách se u učitelů – ovšem poněkud nepochopitelně – hovoří o aprobaci. Učitel přichází do svého zaměstnání s aprobací předmětů, které může učit. Zpravidla jsou tyto předměty jen dva. Pedagog se cítí oprávněn je učit, protože na vysoké škole mu do hlavy vtloukali množství poznatků z daného vědního oboru celé dlouhé roky. Z toho však ve výuce využije sotva deset procent. A v případě, že nebude žákům sypat do hlavy encyklopedické znalosti, tak ještě méně. Příliš často mu však na vysoké škole poněkud opomenuli předávat to, co bude opravdu potřebovat a co bylo jen okrajovou součástí jeho studia. Je to dovednost učit podpořená chutí se této skvělé činnosti věnovat. Učí a lektorují však i lidé, kteří žádné aprobace nemají. Je dobré si pro začátek říct, že nejsou potřebné. A pokud někdo učí předmět, na nějž není aprobovaný, může učit i lépe.

Co učitel s aprobací na pedagogické fakultě vlastně získal? Velmi často vtisk, jak se daný předmět vůbec nemá učit: úmorné přednášky plné prezentací, zkoušení velkých objemů látky, horu teorie, ale vůbec žádnou praxi, alespoň ne takovou, jaká by být měla. Praxe by měla probíhat pod dohledem zkušeného, moderně myslícího didaktika, s nezbytnou zpětnou vazbou a kvalitním sebehodnocením. Učitel s aprobací rovněž přijal obrovské množství informací, které jsou však pro jeho práci nadbytečné a málokdo je umí pořádně vytřídit a ponechat si v hlavě jen ty podstatné. Právě začínající učitelé velmi často předvádějí svým žákům v podstatě vysokoškolské přednášky, jen málo přizpůsobené jejich věku i potřebám a ignorující potřebné vzdělávací cíle. Mnozí učitelé s tím nepřestanou nikdy, a ještě to zhorší rutina a úbytek energie. Aprobovanost také znamená projít didaktikou daného oboru, ale ta se na fakultách učí nedostatečně. Zato neaprobovaný učitel má jednu velikou výhodu: má žákovský pohled na věc. On sám se učí spolu se žáky, zpracovává si nové texty, vytváří s nimi pomůcky, experimentuje a ověřuje své myšlenky a nápady. Není zatížen tradicí, blokován autoritami ani manipulován tím, „co se musí učit“. Plní cíle předmětu pomocí svého pedagogického umu, didaktických dovedností a zdravého rozumu. Mohou to dokázat i aprobovaní učitelé? Zajisté ano, pokud umějí kriticky a didakticky pracovat s učivem.

Učitel nemusí být expertem v oboru, který učí – i když mu to může velmi pomoci. Musí však ovládat dovednosti pro učení opravdu potřebné. Učitel se může kompetentním nazývat jen tehdy, pokud skutečně má potřebné kompetence. Odborná kompetence je pouze jednou z nich, a ještě ne tou nejpodstatnější. Které jsou tedy ty důležité? Především didaktika. Ono „umění učit“ obsahuje znalost výukových metod, aktivit, výukových strategií a také různých způsobů hodnocení. K tomu je třeba vědět, co se při práci ve třídě děje. „Třídní diagnostika“ vyžaduje ovládnutí především sociální a vývojové psychologie. Nezbytné jsou komunikační dovednosti, jak pro práci ve třídě, tak i pro rozvoj vztahů s rodiči žáků. V některých činnostech se učitel blíží terénnímu výzkumnému pracovníkovi a pro sběr a rozbor dat se hodí rovněž trocha sociologie a antropologie. Potřebuje i manažerské kompetence: time management, leadership, teambuilding a logistiku, také teorii motivace či schopnost pracovat s lidskými zdroji. Bez obav, to se zvládne! Toto vše a ještě mnoho nejmenovaného zahrnuje pedagogova „učitelská filozofie“, která mu zřetelně napovídá, co ve třídě dělat, a co ne.

Učitel zadal třídě skupinovou práci. Zvolil zábavný úkol a práci ve skupině rozdělil tak, aby se na ní podíleli všichni žáci. To zabezpečil rozdělením rolí. Jeden žák je kreslíř, druhý písař, třetí má na starosti materiál a čtvrtý moderuje diskusi a bude výsledky skupiny prezentovat. To je didaktika. Učitel si však povšiml, že jedna žákyně se na práci skupiny nepodílí. Protože je celá třída zabrána do svých úloh, má možnost se dívkou zabývat individuálně. Zeptá se jí: „Proč nepracuješ na úkolu s ostatními?“ Žákyně odpoví: „Pane učiteli, měla jsem kupu skvělých nápadů, ale oni je odmítli, a já teď nemám chuť pracovat na těch jejich.“ Učitel bleskově analyzuje situaci. Žákyni odpoví: „Ale o těch nápadech jste hlasovali. Tak už to někdy chodí – tvoje nápady se neujaly ve férovém hlasování a ty bys nyní měla věnovat své úsilí těm, o kterých většina rozhodla, že jsou lepší. Příště budou zase ostatní pracovat na těch tvých.“ Pak se učitel obrátí ke skupině: „Vážení, přečtěte si zadání na tabuli. Stojí tam doslova ‚společně zpracujte‘. Nemám pocit, že nyní pracujete společně. Váš úkol v týmu je nejen splnit zadání, ale také vymyslet řešení tak, aby práce na něm byla společná. Rozumíte všichni tomu, co máte dělat?“ Při podobné práci učitel zadá za úkol prezentovat kromě řešení i to, jak se na práci podíleli jednotliví členové týmu a čím kdo z nich přispěl. Je totiž věcí dobré didaktiky, doplněné aplikovanou psychologií, využít práci ve třídě jak ke studiu tématu, tak pro rozvoj cílených dovedností a soft skills. V neposlední řadě pomůže posílit postojové dovednosti, jako je například vědomí, že při týmové práci je nemyslitelné nepřispět a že i já musím ostatním pomoci.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Uč jako umělec.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.