Smrt z milosti

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Peter Tremayne

Smrt z milosti – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Vyšehrad

Copyright © 1999 by Peter Tremayne

Translation © Alžběta Slavíková Hesounová, 2020

Jacket illustration by Lee Gibbons, 2020

ISBN tištěné verze 978-80-7601-359-9

ISBN e-knihy 978-80-7601-396-4 (1. zveřejnění, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7601-397-1 (1. zveřejnění, 2020) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7601-395-7 (1. zveřejnění, 2020) (ePDF)

Z tvého milosrdenství se budu radovat a budu jásat,
že jsi shlédl na mé pokoření.
Vždyť ty víš, co sužuje mou duši.

Žalm 31,8

•• HISTORICKÁ POZNÁMKA ••

Příběhy sestry Fidelmy jsou zasazeny do sedmého století našeho letopočtu.

Sestra Fidelma není jen prostou řádovou sestrou a bývalou příslušnicí kláštera svaté Brigid v Kildare. Je to také vzdělaná dálaigh neboli advokátka starého soudního dvora v Irsku. Jelikož je takové historické pozadí mnoha čtenářům neznámé, tato předmluva má za cíl přiblížit jim několik základních faktů z oné doby, které snad napomohou k lepšímu zážitku z četby.

Irsko se v sedmém století našeho letopočtu skládalo z pěti hlavních království; moderní irské slovo pro provincii i dnes zní cúige, což doslova znamená „pětina“. Čtyři provinční králové – z Ulaidhu (Ulsteru), Connachtu, Mumanu (Munsteru) a Laiginu (Leinsteru) – přísahali věrnost Nejvyššímu králi zvanému Ard Rí, který vládl v Taře, hlavním městě „královské“ páté provincie, království Midhe (Meath), což znamená „prostřední“. I v samotných provinčních královstvích byla vláda dále decentralizována do menších podkrálovství a krajů náležejících jednotlivým klanům.

Zákon prvorozenství, tedy dědické právo prvního syna či dcery, byl v Irsku neznámým pojmem. Úřad vládce, od nejnižšího náčelníka malého klanu až po samotného Nejvyššího krále, byl dědičný jen částečně, hlavní slovo měly volby. Každý vládce nebo vládkyně museli prokázat, že jsou svého úřadu hodni, a volila je rodová rada derbhfine, v níž byly zastoupeny přinejmenším tři generace rodiny příslušného uchazeče. Pokud se ukázalo, že zvolený vladař dostatečně nepečuje o blaho svého lidu, byl obžalován a zbaven úřadu. Způsob vlády ve starém Irsku se tedy více podobal moderní republice nežli feudálním královstvím ve středověké Evropě.

Irsko v sedmém století našeho letopočtu se řídilo složitým systémem zákonů zvaným Fénechovy neboli oráčské. Obecně jsou v povědomí spíše jako brehonské zákony, kterýžto název se odvozuje od slova breitheamh – soudce. Traduje se, že prvně byly sebrány na pokyn Nejvyššího krále Ollamha Fódhly v roce 714 před Kristem. A v roce 438 našeho letopočtu ustanovil Nejvyšší král Laoghaire komisi devíti význačných učenců, aby staré zákony náležitě prostudovali, upravili a zapsali v novém písmu zvaném latinka. Jedním z členů oné komise byl i Patrik, který se později stal svatým patronem celého Irska. Po třech letech práce komise vytvořila psaný zákoník, první známou kodifikaci.

První úplný zachovaný text prastarých irských zákonů se nachází v rukopisu z jedenáctého století. A teprve v sedmnáctém století se britské koloniální vládě v Irsku podařilo brehonské zákony s konečnou platností potlačit. Pouhé přechovávání opisů zákoníku se přísně trestalo, často smrtí či deportací.

Právní systém nebyl ovšem strnulý a každé tři roky při Féis Temhrach, festivalu v Taře, se scházeli právníci a vládní úředníci a společně zákony posuzovali a upravovali, aby odpovídaly měnícím se společenským podmínkám a potřebám.

V irském právním řádu ženy zaujímaly význačné postavení. Podle zákona jim náležela větší práva a ochrana nežli v jakémkoliv jiném západním společenství oné – nebo i pozdější – doby. Ženy se mohly ucházet o všechny úřady a zaměstnání jako muži, a také tak činily. Mohly se stát politickými vůdkyněmi, vést svůj lid v bitvě jako bojovnice, stát se lékařkami, úřednicemi, básnířkami, umělkyněmi, právničkami a soudkyněmi. Zachovala se nám jména mnoha soudkyň z Fidelminy doby – mezi mnoha dalšími třeba Bríg Briugaid, Áine Ingine Iugaire a Darí. Kupříkladu Darí byla nejen soudkyní, ale také autorkou význačného právního textu pocházejícího ze šestého století po Kristu. Ženy byly zákonem chráněny před sexuálním obtěžováním, diskriminací i znásilněním; měly právo se rozvést za stejných podmínek jako muži, zákon byl v tomto ohledu zcela nestranný, a mohly i požadovat část manželova majetku jako odškodné po rozvodu; dále měly právo dědit a nárok na podporu v případě nemoci nebo pobytu ve špitále. Ano, ve starém Irsku existovaly nejstarší špitály v Evropě, o nichž máme záznamy. Z dnešní perspektivy by se dalo říct, že brehonské zákony téměř zaručovaly feministický ráj.

Toto historické pozadí a jeho ostrý kontrast se sousedy Irska je třeba mít na paměti, abychom dostatečně ocenili Fidelminu roli v těchto příbězích.

Fidelma se narodila v Cashelu, hlavním městě království Muman (dnešní Munster) na jihozápadě Irska, v roce 636. Byla nejmladší dcerou krále Faílbeho Flanna, který zemřel rok po jejím narození, a vyrostla v péči vzdáleného bratrance, opata Laisrana z Durrow. Když dosáhla „věku volby“ (čtrnácti let), odešla studovat do bardské školy brehona Moranna z Tary, stejně jak to činilo mnoho irských dívek v té době. Po osmi letech studia získala Fidelma hodnost anruth, což byla druhá nejvyšší úroveň, které bylo možné na bardských či církevních univerzitách ve starém Irsku dosáhnout. Nejvyšší úrovní pak byl ollamh, což i v moderní irštině dodnes znamená profesor. Fidelma se věnovala studiu práva, a sice trestního, zakotveného v Senchus Mór, a občanskému zákoníku Leabhar Acaill. Stala se tudíž dálaigh, advokátkou soudního dvora.

Její role by se dala přirovnat k dnešní pozici zástupce nejvyššího soudce hrabství ve Skotsku, který má za úkol shromažďovat a posuzovat důkazy nezávisle na policii, aby stanovil, zda je třeba se určitému případu věnovat. Ve Francii podobnou úlohu zastává juge d’instruction.

V tehdejší době většina vzdělanců a intelektuálů náležela k některému z nově vznikajících křesťanských klášterů, stejně jako v předchozích stoletích většina učenců patřila mezi druidy. Fidelma se přidala k církevnímu společenství v Kildare, které na konci pátého století založila svatá Brigid.

Zatímco sedmé století po Kristu se v Evropě považuje za temný středověk, v Irsku šlo naopak o období zlatého osvícenství. Na irské univerzity se ze všech koutů Evropy sjížděli studenti, aby se tam vzdělávali, mezi nimi i synové anglo-saských králů. Dochovaly se záznamy o tom, že na věhlasné církevní univerzitě v Durrow studovali v oné době současně příslušníci osmnácti různých národů. V tomtéž období vyráželi z Irska misionáři a misionářky, aby obrátili pohanskou část Evropy na křesťanskou víru a cestou zakládali kostely, kláštery a centra vzdělanosti. Na východě se dostali až do Kyjeva na Ukrajině, na severu až na Faerské ostrovy a na jihu do Taranta v jižní Itálii. Irsko bylo synonymem vzdělanosti a vědění.

Keltská církev v Irsku byla ale zároveň v neustálé rozepři s Římem v otázkách liturgie a náboženského ritu. Římská větev křesťanství začala od čtvrtého století procházet reformami, začala s novou datací Velikonoc a změnila průběh liturgie. Keltská církev a východní ortodoxní větev se odmítla Římu podřídit, ale keltská církev mezi devátým a jedenáctým stoletím novým myšlenkám postupně podlehla. Východní ortodoxní křesťanství si ovšem i nadále uchovalo nezávislost. Keltská církev v Irsku ve Fidelmině době tento rozpor velice silně pociťovala.

Jedno z témat, které v sedmém století keltskou církev a Řím spojovalo, byl celibát, a také fakt, že nebyl jednomyslně přijímán. Ačkoliv v obou větvích víry se vždy našli asketové, kteří se fyzické lásky vzdali na důkaz své oddanosti Bohu, teprve na nikajském koncilu v roce 325 bylo vyhlášeno, že sňatky duchovních osob nejsou doporučovány – ovšem také nebyly zapovězené. Myšlenka celibátu v římské církvi vzešla ze zvyku vyznávaného pohanskými kněžkami bohyně Vesty a kněžími Diany. V pátém století v Římě zakázali duchovním hodnostářům od pozice opata a biskupa léhat s manželkami a krátce poté i se ženit. I řadoví duchovní byli odrazováni od sňatků, ale nešlo o přímý zákaz. A teprve v době papeže Lea IX. (1049–1054) došlo k mnoha reformám a mezi nimi i k vážnému pokusu přimět všechny kněze západní církve k celibátu. Ve východním ortodoxním křesťanství si kněží pod úrovní opata a biskupa dodnes uchovali právo se ženit.

Pochopení těchto faktů týkajících se liberálního přístupu keltské církve k sexuálním vztahům je pro pochopení pozadí tohoto příběhu zásadní.

Odsuzování „tělesného hříchu“ zůstalo zastáncům keltské církve cizí ještě dlouho poté, co se přístup Říma k této otázce stal dogmatem. Ve Fidelmině světě spolu obě pohlaví žila bok po boku v klášterech a církevních společenstvích, která se označovala termínem conhospitae neboli dvojí domy a kde muži a ženy vychovávali své děti ve službě Kristu.

Klášter svaté Brigid v Kildare, ze kterého pocházela Fidelma, byl v její době právě takovým místem, kde žili společně řeholníci a řeholnice. Když Brigid v Kildare (od sousloví Cill-Dara, dubový kostel) opatství zakládala, přizvala biskupa jménem Conlaed, aby se k ní připojil. Její první životopis pocházející z roku 650, tedy z Fidelminy doby, sepsal mnich z Kildare Cogitosus a z jeho slov jasně plyne, že šlo o smíšené společenství.

Jako doklad rovnoprávného postavení žen nám může posloužit i fakt, že v oné době zastávaly v keltské církvi i ženy postavení duchovních. Samotná Brigid byla Patrikovým synovcem Melem vysvěcena na biskupku, a její případ nebyl ojedinělý. Z Říma dokonce v šestém století přišla protestní nóta ohrazující se proti tomu, že v keltské církvi je ženám dovoleno, aby vedly bohoslužbu.

Abych čtenářům usnadnil orientaci ve Fidelmině Irsku sedmého století, kdy se geopolitické uspořádání země značně lišilo od dneška, přikládám i zjednodušenou mapku ostrova, a navíc také seznam hlavních protagonistů knihy, který snad náš příběh zpřehlední.

Z pochopitelných důvodů se nerad dopouštím anachronismů v používání místních jmen, ačkoliv v několika případech jsem učinil ústupky, kupříkladu u jména Tara namísto Teamhair, Cashel místo Caiseal Muman a Armagh namísto Ard Macha. Držím se ale použití jména Muman oproti dnešnímu Munster, které vzniklo až v devátém století, kdy se severský výraz stadr (místo) připojil k irskému slovu Muman a nakonec se celé spojení poangličtilo. Stejně tak se držím původní formy Laigin oproti pozdější podobě Leinster, vzniklé analogicky ze spojení Laigin-stadr, a používám názvu Ulaidh oproti anglicizované formě Ulster (Ulaidh-stadr). Rozhodl jsem se ale pro poangličtělé varianty Ardmore (Aird Mhór – vysoké místo), Moville (Magh Bhíle – pláň Bíla, pohanského boha) a Bangor (Beannchar – špičatý vrch).

V následujícím příběhu, odehrávajícím se v roce 666, se sestra Fidelma vydává na pouť do Santiaga de Compostela, ke svatyni svatého Jakuba. Někteří čtenáři by mohli namítnout, že až v roce 800 našeho letopočtu jistý galský mnich jménem Pelayo, veden září hvězd (campus stela = hvězdné pole) údajně nalezl místo zvané Arcis Marmoricis, kde objevil mramorovou hrobku řečeného světce.

Jakub, syn Zebedea a Marie Salome a bratr Jana, byl zabit v Palestině v roce 42 našeho letopočtu; byl to první apoštol, jenž zemřel jako mučedník pro novou víru. Ale podle rané křesťanské tradice stačil již vykonat misionářskou pouť na iberský poloostrov, a tak jeho stoupenci položili Jakubovo tělo na mramorový katafalk, naložili je na loď a zamířili ke Galicii. Loď přistála v Padronu. Když jsem spolu s manželkou toto krásné malé městečko navštívil, stařec uklízející místní kostel nám ukázal hluboký výklenek pod hlavním oltářem. Ve výklenku je prastarý kámen z bílého mramoru s latiským nápisem, o němž se traduje, že to je onen katafalk, na němž spočívalo tělo svatého Jakuba při pouti z Palestiny.

Po přistání byly ostatky dopraveny na místo, které se dnes nazývá Santiago de Compostela (Svatý Jakub v hvězdném poli). A v průběhu století a vlivem rozkolů v křesťanském učení se místo posledního spočinutí světce zahalilo nejistotou. Podle všeho ale křesťanská větev, kterou nyní zpětně označujeme výrazem keltská církev, jež se držela originální liturgie a ritu Kristova učení ještě dlouho poté, co římská větev začala s reformačním hnutím teologie, i nadále uctívala Santiago de Compostela jako místo Jakubova posledního spočinutí.

Fidelmina pouť do Santiaga není žádným anachronismem. V raném křesťanském textu se zachovala zpráva o tom, že v pátém století se do Santiaga vypravilo deset tisíc irských peregrinatio pro Christo s požehnáním samotného Patrika. A v Liber Sancti Jacobi (Knize svatého Jakuba) ze dvanáctého století se hovoří o dlouhé tradici poutí na toto místo a je tam zmínka, že symbolem Jakuba, jednoho z galilejských rybářů, je mušle hřebenatka, zvaná svatojakubská. Archeologové na mnoha místech v Irsku nalezli v zemi velké množství těchto mušlí, nejčastěji v hrobech církevních osob ze středověku. V Liber Sancti Jacobi se píše o stáncích v Santiagu, kde se poutníkům prodávaly mušle hřebenatky. A i dnes se na tomto poutním místě prodávají objets d’art vyrobené z těchto škeblí.

Často dostávám dopisy od čtenářů, kteří se ptají, zda je společenské a technologické pozadí Fidelmina světa pouhým výplodem mé fantazie. Nedávno se jeden kritik dokonce vyjádřil v tom smyslu, že technologie popsané ve Fidelminých příbězích jsou zcela mimo schopnosti tehdejší irské společnosti. Z toho důvodu zde uvádím seznam zdrojů, z nichž jsem při psaní následujícího příběhu čerpal:

Za osvětu v otázkách poutí popsaných v knize vděčím článku Dagmar O Riain-Raedalové „Irské středověké pouti do Santiaga de Compostela“ v History Ireland, podzim 1998.

Dále jsem pro náčrt historického pozadí použil tyto zdroje, za něž tímto jejich autorům děkuji: „Irští průkopníci mořské navigace ve středověku“, G. J. Marcus v Irish Ecclesiastical Record, listopad a prosinec 1951; „Nové poznatky v oblasti rané irské navigace“, G. J. Marcus v Irish Ecclesiastical Record, 1954, str. 93–100; „Svatý Brendan mořeplavec“, námořní kapitán Anthony MacDermott v Mariner’s Mirror, 1944, str. 73–80; „Lodi Venetů“, Craig Weatherill v Cornish Archaeology č. 24, 1985; „Irští poutnící v severském světě“, Rosemary Powerová v Aspects of Irish Studies, editoři Hill a Barber, 1990; a „Staré navigační přístroje“, John Moorwood v Atlantic Visions, 1989.

•• HLAVNÍ POSTAVY ••

Sestra Fidelma z Cashelu, dálaigh neboli advokátka soudního dvora v Irsku sedmého století

V Ardmoru (Aird Mhór)

Colla, hostinský a obchodník

Menma, jeho mladý pomocník

Poutníci

Sestra Canair z Movillu (Magh Bíle), vůdkyně poutníků

Bratr Cian, dříve člen tělesné stráže Nejvyššího krále, nyní příslušník opatství v Bangoru (Beannchar)

Sestra Muirgel z kláštera Moville

Sestra Crella z Movillu

Sestra Ainder z Movillu

Sestra Gormán z Movillu

Bratr Guss z Movillu

Bratr Bairne z Movillu

Bratr Dathal z Bangoru

Bratr Adamrae z Bangoru

Bratr Tola z Bangoru

Posádka Divoké husy

Murchad, kapitán

Gurvan, jeho pobočník

Wenbrit, plavčík

Drogan, člen posádky

Hoel, člen posádky

Ostatní

Toca Nia, zachráněný po ztroskotání

Otec Pol z Ushantu

Brehon Morann, Fidelmin učitel

Grian, Fidelmina přítelkyně z Tary

•• KAPITOLA PRVNÍ ••

Zátoka v Ardmoru, jižní pobřeží Irska, polovina října 666 n. l.

Hostinský Colla přitáhl kožené opratě dvěma podsaditým oslíkům, kteří trpělivě táhli těžký, plně naložený vozík po cestě vedoucí přes strmý kamenitý vrch, jehož cíp vybíhal jako mys do oceánu. Bylo příjemné podzimní ráno a slunce začalo pomalu stoupat po východním nebi. V klidném moři pod skalním výběžkem se odrážela azurová nebeská báň, na níž se toulalo jen pár bílých obláčků připomínajících chomáčky vlny. Od severozápadu byl cítit sotva postřehnutelný vánek, jenž dodával sílu rannímu přílivu. Colla měl z vysoko položené stezky dobrý rozhled a viděl, že mořská hladina je zdánlivě zcela rovná a hladká. Žil na pobřeží ale už dost dlouho na to, aby věděl, že je to pouhé zdání. Z takovéto dálky nedokázal lidský zrak postřehnout temné víry a proudy, kterých byla zadumaná zrádná voda plná.

Všude kolem něho poletovali mořští ptáci, prováděli rychlé obraty, vrhali se střemhlav k vodě a přitom vydávali hotovou kakofonii ranního křiku. Na pobřeží se slétala hejna alkounů, připravujích se na dlouhou pouť do zimních letovisk. Tu a tam byly vidět i malé alky, které už dávno vylétly z hnízd na útesech a které také za několik málo týdnů opustí rodné břehy. Zbývalo jen posledních pár stěhovavých druhů ptáků, těch otužilejších, kupříkladu kormoránů. Začínala vláda racků – teď kolem Colly poletovala hejna menších racků bouřních, kteří nebyli tak útoční jako velcí rackové šedí s tmavými pery na zádech.

Colla vstal nějakou chvíli před úsvitem, aby náklad ve vozíku dopravil do opatství svatého Deklana, které stálo na vrcholku strmého mysu zvaného Ardmore, z něhož byl dobrý výhled na malé přístavní městečko pod ním. Colla byl nejen místní hostinský, ale také obchodoval s kupci, jejichž lodě využívaly zátoku jako klidné přístaviště; od jejich břehů pak námořníci se zbožím vyráželi z erinských břehů až do Británie, Galie a ještě vzdálenějších končin.

Toho rána měl Colla za úkol přepravit do kláštera čtyři velké soudky s vínem a olivovým olejem, které do přístavu dorazily na galské obchodní lodi předchozí den s večerním přílivem. Výměnou za toto zboží pilní bratři z opatství nabízeli kožené zboží, které vyráběli – boty, měšce a brašny –, a také výrobky z kožešin vydry, veverky a zajíce. Colla už se nyní vracel do přístavu ke galskému kupci, který hodlal s večerním odlivem zase od jejich břehu odrazit. Opata uzavřený obchod potěšil, a ostatně i Colla se z něj radoval: dostal podíl dost velký na to, aby mu na větrem ošlehané tváři vykouzlil spokojený úsměv, když nyní kráčel po mysu k domovu.

Na okamžik oslíky zastavil a zadíval se na scenerii pod sebou. Při pohledu z výšky ho zalilo majetnictví, nebo snad to byl pocit moci. V zátoce pod sebou viděl maličký přístav, zakotvené loďky pohupující se u břehu. Colla na to vše pohlížel z nadhledu a připadal si na okamžik jako král přejíždějící zrakem své panství.

V tu chvíli se otřásl, protože od severozápadu zadul studený poryv větru. Uvědomil si, že ranní vánek se proměnil, nabývá na síle a začíná být chladnější. Slunce vyšlo zhruba před hodinou a příliv se začínal obracet v odliv. Věděl, že za několik okamžiků začne být dole v přístavu rušno. Colla pohodil opratěmi a strčil do vozíku, který se zase rozjel po příkré cestě, která se v tom bodě začínala stáčet a klikatit dolů směrem k malé písčité zátoce, táhnoucí se před ním.

Mezi loďkami pod sebou zahlédl temné siluety několika velkých obchodních plavidel, ler-longa, která byla v chráněném přístavu také zakotvená. Z této vzdálenosti vypadala drobně a křehce, ale Colla věděl, že ve skutečnosti jsou to mohutné a odolné lodi, od přídi k zádi měřily pětadvacet metrů a mohly se směle pustit do vln velkého oceánu omývajícího zdejší břehy.

Vtom sebou trhl, protože mu k uším dolehlo hlasité prásknutí, které přehlušilo i křik ptáků a šumění vln hluboko dole pod ním. Zvuk vzápětí následoval dotčený povyk mořských okřídlenců, kteří se vznesli nad zátoku a halasně dávali najevou svou nespokojenost s vyrušením. Ano, to byl ten zvuk a vzruch, který Colla očekával. Jeho pozorným očím neuniklo, že jedna ler-longa se z kotviště dala pomalu do pohybu. Prásknutí, které se ozvalo, způsobila obří plachta, kterou začali vytahovat na stěžeň a následkem toho se do ní opřel vítr – námořníci se s ním museli ze všech sil potýkat, nežli se jim podařilo plachtu pevně uvázat. Colla se vědoucně usmál. Kapitán měl jistě napilno, aby využil ranního větru od severozápadu spolu s počínajícím odlivem. Odliv ve směru větru byl námořníkům důležitým pomocníkem. Při správné navigaci bude loď během pár chvilek ze zálivu a zamíří od ardmorského mysu k jihu na otevřené moře.

Colla se snažil na loď zaostřit, aby se ujistil, která že to právě vyplula, ale věděl, že při ranním odlivu se chystala vyrazit jen jedna: Murchadova Gé Ghúirainn –„Divoká husa“. Murchad mu pověděl, že se chystá se skupinou poutníků vyplout k jakémusi svatému chrámu někde za mořem. A opravdu, když Colla časně zrána mířil se svým nákladem vzhůru do kopce k opatství, potkal skupinku poutníků, muže i ženy, kteří měli namířeno v opačném směru, dolů do přístavu a k Murchadově plachetnici. Nebylo na tom nic neobvyklého. V klášteře svatého Deklana se scházeli poutníci ze všech stran Pěti království irských. Většinou tam strávili nějaký čas, nežli se nalodili na plavidlo, které je mělo přepravit do zvoleného cíle cesty. Někteří poutníci občas dávali přednost pobytu v Collově hostinci. Zrovna minulou noc několik takových návštěvníků ve svém podniku měl, ale ti už nyní jistě budou na palubě Divoké husy. Předchozího dne pozdě v noci k němu dorazila jistá mladá řeholnice, která si velice přála se hned za rozednění nalodit. A jeho synovec Menma, který strýci pomáhal vést podnik, mu řekl, že před tou řeholnicí dorazil ještě nějaký muž se ženou, kteří se u nich ubytovali, ale také se hodlali přidat k poutníkům na lodi.

Zdálo se, že Divoká husa se vlnami rychle a úspěšně probíjí, když jí pomáhal příznivý vítr spolu s odlivem. Colla Murchadovi a jeho pěkné lodi tak trochu záviděl, že vyrážejí za dobrodružstvím do neznámých zemí za horizontem. Na druhé straně ale hostinský dobře věděl, že takový život by nebyl nic pro něho. Colla by se za námořníka ani trochu nehodil, rád si své dny rozvrhl tak, aby věděl, co přesně ho kdy čeká. Dokázal by na útesu nad mořem stát celý den a pozorovat lodě a hemžení dole, ale dobře věděl, že má před sebou spoustu práce, musí se přece postarat o podnik. Obrátil se tedy zpátky na cestu, pohodil opratěmi a mlaskl na oslíky, aby je povzbudil do kroku. Zvířata zastříhala ušima a poslušně vyrazila kupředu.

Vyžadovalo to veškeré jeho soustředění, aby vedl osly po strmé stezce bezpečně – dolů z kopce to pokaždé bylo náročnější nežli cestou vzhůru. Po nějaké době konečně zastavil – byl i s nákladem na dvoře svého hostince. Když odsud odjížděl, panovala tma a všichni ještě spali. Teď byla celá ves na nohou a všichni si šli po své práci – rybáři odráželi od břehu v loďkách, námořníci se po prohýřené noci na souši probírali z kocoviny a mířili zpátky na palubu a nádeníci odcházeli pracovat na pole.

Collův pomocník Menma, mladík se zarputilým výrazem, právě zametal v hlavní světnici v hostinci, když jeho podsaditý strýc vešel. Colla s uspokojením přelétl pohledem po stolech, které už Menma stačil sklidit poté, co tam poutníci před vyplutím posnídali.

„Už jsi uklidil v hostinských pokojích?“ zeptal se Colla a přešel ke džbánu se sladkou medovinou, aby se po cestě osvěžil.

Synovec podmračeně zavrtěl hlavou.

„Sotva jsem stačil poklidit stoly po snídani. Ach, abych nezapomněl, sháněl se tu po tobě ten galský kupec. Vzkazuje ti, že se sem za chvíli vrátí s pár muži, aby si ještě dopoledne naložili zboží na loď.“

Colla trochu nepřítomně přikývl a usrkl medoviny. Potom džbán s odevzdaným povzdechem odložil.

„Tak abych se snad raději pustil do těch pokojů, nebo nám sem mezitím dorazí noví hosté, a my je nebudeme mít kde ubytovat. Tak všichni ti poutníci bezpečně odpluli?“

Menma se nad tou otázkou na okamžik zamyslel.

„Ti poutníci? Myslím, že ano.“

„Tak ty jen myslíš?“ dobíral si ho Colla. „Ty jsi mi tedy pěkný domácí pán, když ani nevíš jistě, zda se tví hosté bezpečně dostali na loď.“

Mladík si Collova žertovného tónu nevšímal.

„Bylo tu tucet dalších hostů, kteří se dožadovali jídla, a já tu na všechno byl sám,“ namítl dotčeně. Potom se znovu zamyslel. „Ten muž se ženou, oni dva řeholníci, kteří dorazili až včera po večeři – ti odešli dnes někdy před rozedněním. Sám jsem ještě spal. Jen jsem pak viděl, že nechali na stole peníze. Tys dnes také vstával časně. Nepotkal ses s nimi náhodou?“

Colla zavrtěl hlavou.

„Cestou jsem potkal jen jednu skupinu řeholníků, a ti mířili od kláštera směrem k přístavu. A vlastně krátce poté jsem minul ještě nějakou řádovou sestru, která jim šla v patách. Asi chtěli být u lodi časně.“ Pokrčil lhostejně rameny. „Koneckonců nám to může být jedno, pokud nám zaplatili. Z toho tuctu hostů jsme kromě té dvojice měli už jen jednu návštěvnici, která hodlala nastoupit na Divokou husu – onu mladou řeholnici, která sem dorazila tak pozdě. Přece musíš vědět, zda vstala s ostatními a nalodila se hned ráno na Murchadovu plachetnici?“

Menma zavrtěl hlavou.

„Nevzpomínám si, že bych ji tu viděl. Ale vzhledem k tomu, že tu už není, se dá předpokládat, že buď odplula s ostatními, nebo se vydala na další cestu.“ Pokrčil rameny. „Mám jenom jedny oči a jedny ruce.“

Colla popuzeně stiskl rty. Kdyby nebyl Menma syn jeho sestry, neváhal by mu střelit pěkný záhlavec. Začínalo se ukazovat, že mladík je líný a věčně nespokojený. Colla se nemohl zbavit dojmu, že Menma si vzal do hlavy, že pracovat v krčmě je pod jeho důstojnost.

„Nuže dobrá,“ řekl Colla a ovládl se, aby nedal najevo své podráždění. „Pustím se tedy sám do hostinských pokojů, a ty mi dej vědět, až se sem ten galský kupec vrátí.“

A zamířil k dřevěnému schodišti, nad nímž se nalézaly pokoje pro hosty. Byly to pěkné místnosti – do největší z nich se dalo směstnat dvanáct i více nocležníků, kteří za nocleh neplatili nijak přemrštěnou cenu, a kromě ní tam bylo ještě půl tuctu pokojíků pro pocestné, kteří si mohli dovolit hostinskému zaplatit štědřejší sumu. Hlavní noclehárna byla předchozí noc plná do posledního místečka – převážně opilých galských námořníků, kteří vlivem nadbytku alkoholu a jídla nebyli už večer s to odveslovat zpátky k vlastní kupecké lodi. Z ostatních místností jich bylo obsazených pět. Tři z hostů byli kupci návštěvou v městečku. A potom tam byli ještě ti řeholníci, kteří se z toho či onoho důvodu rozhodli nepřenocovat v opatství na kopci, ale přímo v městečku u moře. To nebylo nijak neobvyklé.

Colla toho mladého mnicha a řádovou sestru neviděl, ale Menma mu sdělil, že dorazili do hostince bez zavazadel a až poté, co ostatní hosté povečeřeli. Prý se jídla ani nedožadovali, jen si pronajali jednu z volných místností v patře. Poslední příchozí z předchozího večera ale hostinský obsluhoval osobně – byla to mladá řeholnice, ke dveřím jeho podniku dorazila velice pozdě a byla očividně nejistá a v rozpacích. Nějakou dobu postávala venku přede dveřmi, jako by čekala, že se k ní někdo přidá, a nakonec se šla zeptat Colly, jestli se po ní někdo nesháněl. Pokoušel se vzpomenout si, jak se mu představila, ale nedokázal si to jméno vybavit. Ptal se jí, zda nechce noc raději přečkat v opatství, ale ona trvala na tom, že si pronajme jeden z volných pokojů, a říkala, že je moc velká tma, než aby se vydávala nahoru do kopce ke klášterním zdem. Také Collovi pověděla, že musí časně vstávat, protože se má setkat s nějakými dalšími řeholníky a společně s nimi nastoupit na loď poutníků. Vzhledem k tomu, že jedině Murchadova Divoká husa měla v plánu vyplout s ranním odlivem, došel Colla k závěru, že muselo jít právě o tu plachetnici. Měl Menmovi dát jasné pokyny, že má tu dívku ráno včas vzbudit. Hostinský bral starost o pocestné, kteří u něho přespávali, velice zodpovědně.

Colla se na okamžik zastavil na podestě nad schody, jako by sbíral vnitřní sílu na úkol, který ho čekal. Úklid z duše nesnášel. Z celé péče o hostinec a noclehárnu měl tuto povinnost nejméně ze všeho rád. Colla doufal, že sestřin syn z něho část práce sejme, protože hostinský se nikdy neoženil a vlastní děti neměl, ale začínalo se ukazovat, že na hocha příliš spolehnutí není.

Vzal do ruky koště, strčil do dveří vedoucích do velké noclehárny a okamžitě nakrčil nos, když mu ke chřípí zalétl pach zatuchlých alkoholových výparů, starého potu a další nelibé vůně, které se vznášely nad nepořádně zpřeházenými slamníky válejícími se po podlaze. V tu chvíli se rozhodl vykročit cestou menšího odporu, vycouval z místnosti a obrátil se k soukromým pokojíkům. Ty bude jednodušší uklidit, a tohle velké sousto si nechá až nakonec.

Dveře všech místností byly pootevřené kromě posledních v chodbě. Ty vedly do pokojíku, kam on sám pozdě večer uvedl onu osamělou poutnici. Colla o sobě soudil, že dokáže povahu lidí dobře odhadnout. Co se týkalo oné mladé ženy, došel k závěru, že jde jistě o až úzkostlivě pečlivou osobu, která po sobě v pokoji sama vzorně uklidí a při odchodu za sebou zavře dveře. Pousmál se vlastnímu důvtipu a slíbil si, že pokud se nemýlí, za odměnu si dole nalije pohár nějakého dobrého pitiva. Často se sebou tuhle hru hrál, jako by sám sobě potřeboval zdůvodnit, že si z vlastních zásob může něco nalít. Jelikož už nedokázal přijít na žádnou další výmluvu, která by ho mohla od práce zdržet, vykročil k prvním dveřím a pustil se do díla.

Sám sebe překvapil, jak rychle mu šlo všechno od ruky – ale přitom uklízel poctivě a důkladně, navzdory rychlosti, s níž postupoval. Měl radost, jak záhy se dostal k pátým dveřím, za nimiž noc strávil pár mladých řeholníků. Vešel. V místnosti panoval téměř úzkostlivý pořádek, lůžko bylo vzorně ustlané. Kéž by všichni jeho hosté byli takto spořádaní! Zrovna si v duchu potěšeně říkal, že zde ho téměř žádná práce nečeká, když vtom zrakem zalétl k něčemu na podlaze. Byla to jakási tmavá skvrna. Jako by někdo do něčeho šlápl, a to se otisklo na podlahu, ale nelibý pach exkrementu tam cítit nebyl. Colla se sehnul a opatrně se toho místa dotkl prstem. Zdálo se, že je vlhké, ale na prstě mu nic nezůstalo.

Znovu se po místnosti rozhlédl. První dojem ho neklamal, skutečně tam bylo pěkně uklizeno. Zrakem opět sjel dolů na osamocenou skvrnu a nechápavě se zamračil.

Když si na to později vzpomínal, sám nevěděl, co ho přimělo z místnosti vyjít, aniž tam alespoň zametl. Cestou si všiml další skvrny na zemi, tentokrát byla u vchodu do šestého pokojíku. Na okamžik se zarazil, na dveře zaklepal a pak zvedl západku a vstoupil.

Místnost se topila v šeru, závěs na okně ještě nebyl roztažený, ale bylo tam dost světla, aby bylo vidět, že na lůžku někdo je.

Colla si odkašlal. „Sestro, zaspala jsi,“ zavolal na ni nejistě. „Tvá loď už je pryč, odplula. Sestro, už musíš vstát!“

Postava pod přikrývkou se ale ani nepohnula.

Colla k lůžku pomalu vykročil a zároveň se děsil, co ho tam asi čeká. Šestým smyslem vycítil, že je něco velice v nepořádku. Když došel k oknu v hlavách postele, odhrnul závěs a do místnosti se vlilo denní světlo. V tutéž chvíli si všiml, že postava má přikrývku přetaženou nejen přes trup, ale i přes hlavu. Na zemi vedle postele ležel velký nůž na maso. Poznal v něm jeden z nožů ze své vlastní kuchyně.

„Sestro?“ promluvil znovu a z hlasu se mu začínalo ozývat zoufalství. Zdráhal se uvěřit tomu, co mu mozek napovídal.

Třesoucí se rukou sáhl po okraji deky. Byla na dotyk vlhká. Aniž se na ni podíval, věděl, že nejde o vodu. Velice pomalu a opatrně přikrývku odhrnul postavě z tváře.

Objevila se mladá řeholnice, oči měla vytřeštěné a skelné, ústa zkřivená do poslední bolestné grimasy. Pokožka připomínala vosk. Bylo zřejmé, že už je nějakou dobu po smrti. Otřesený Colla sjel pohledem z vyděšené tváře k tělu. Noční úbor z bílého lnu byl potrhaný, roztřepený a nasáklý krví. Za celý život se nesetkal s tak hrozivě divokými stopami po noži. Tělo bylo pobodané, ba přímo rozsekané, jako by si tu mladou něžnou dívku nějaký řezník spletl s jehnětem určeným na porážku.

Colla spustil cíp přikrývky nasycené krví zpátky na tělo na lůžku a vydal zvláštní chrčivý zvuk. Pak se rychle odvrátil a začal dávit.

•• KAPITOLA DRUHÁ ••

Fidelma z Cashelu se opírala o zábradlí na zádi lodi a pozorovala pohupující se pobřeží, které se s překvapivou rychlostí vzdalovalo. Toho rána se nalodila jako poslední, a sotva vstoupila na palubu, kapitán křikl na posádku, aby vytáhla velikou čtvercovou plachtu na vysoký stožár uprostřed lodi. A v téže chvíli další námořníci začali vytahovat těžkou kotvu. Ani neměla čas zajít do podpalubí prohlédnout si svou kajutu, a velké plavidlo už se dalo do pohybu, plachta z tenké kůže ve větru hlasitě práskla a nadmula se, jako když se plíce plní vzduchem.

„Nastavte řídicí plachtu!“ ozval se kapitánův hlasitý pokyn. Několik mužů se rozběhlo k menšímu pomocnému stěžni, který směřoval kupředu pod velkým úhlem od hlavního stěžně. Na ráhnu tam vykasali námořníci malou plachtu. Vedle kapitána na zadní vyvýšené palubě stáli dva podsadití svalnatí muži. Právě tam, na levoboku, bylo připevněné velké kormidelní veslo. Bylo tak obrovské, že je museli obsluhovat oba silní námořníci zároveň, a měli s ním co dělat. Po kapitánově hlasitém povelu oba muži za veslo ze všech sil zabrali. Do lodi se opřel odliv a začala vlnkami hladce klouzat jako kosa obilím.

Divoká husa vyrazila z ardmorského zálivu tak rychle, že se Fidelma rozhodla nechodit do kajuty, ale zůstat pro tu chvíli na palubě a pozorovat dění kolem. Jediní spolucestovatelé, které v tu chvíli viděla, byl pár mladých řeholníků, kteří stáli zavěšení do sebe u zábradlí vprostřed lodi. Byli zabraní do rozhovoru. Další poutníci v dohledu nebyli, Fidelma tedy došla k závěru, že všichni musejí být v podpalubí. Na palubě pracovalo pod pozorným dohledem kapitána asi půl tuctu námořníků, kteří měli za úkol loď bezpečně dovést přes bouřlivé vody až do Ibérie. Fidelma přemítala, proč si asi její souputníci nechávají ujít jednu z nejzajímavějších částí každé plavby, tedy odrážení z přístavu. Za život už podnikla vícero plaveb, ale nikdy ji neomrzel ten pohled, když loď poprvé vyplouvá na vodu, zvuky, jaké při tom plavidlo vydává, pocit, když si příď začíná prorážet cestu vlnami, pohupování vzdalujícího se pobřeží. Dokázala na palubě stát celé hodiny a sledovat zemi na horizontu, až jí nakonec zmizela z dohledu.

Fidelma byla rozená námořnice. Mnohokrát v životě už se ocitla na malé kocábce na rozbouřeném moři u západního pobřeží Irska, když cestovala na různé vzdálené ostrovy, a ani jedinkrát se o ni nepokoušela nevolnost. Před několika lety se vydala na plavbu na Ionu, ostrov světců, ležící nedaleko od pobřeží hornatého Skotska, když měla namířeno na koncil ve Whitby, konající se v Northumbrii, a potom se také ještě plavila do Galie cestou do Říma a zpět – a nikdy nepocítila ani náznak mořské nemoci navzdory tomu, že se nejednou ocitla ve velice bouřlivých podmínkách, kdy si moře lodí nemilosrdně pohazovalo ze strany na stranu.

Pohazování ze strany na stranu? Při té myšlence se zastavila. V tom možná spočívalo vysvětlení. Odmalička byla zvyklá jezdit na koni. Možná si na neustálé pohupování zvykla v sedle, a tudíž jí nevadila ani houpající se paluba – na rozdíl od mnohých jiných, kteří byli zvyklí cítit pod nohama jen pevnou půdu. Slíbila si, že se při této plavbě pokusí dozvědět něco z námořní vědy, něco o navigaci a udržování správného kurzu. Nebylo správné nechat se jen vézt a nezajímat se o to, jak se k cíli cesty vlastně dostane.

Sama pro sebe se usmála, když si uvědomila, kam všude se jí mysl zatoulala, a přidržujíc se zábradlí, stoupla si na špičky, aby ještě zahlédla vzdalující se Ardmore s vysokými klášterními budovami z šedého kamene na útesech. Předchozí noc strávila právě tam jako host tamního opata.

Při pomyšlení na opatství svatého Deklana náhle pocítila zvláštní záchvěv osamělosti.

Ihned si uvědomila, co bylo jeho příčinou. Eadulf!

Bratr Eadulf, saský mnich, přišel ke dvoru jejího bratra, mumanského krále Colgúa z Cashelu, jako vyslanec arcibiskupa Theodora z Canterbury. A téměř rok jí neustále stál věrně po boku jako společník, jako podpora v mnoha nebezpečných situacích, v nichž se při výkonu svých povinností coby dálaigh, advokátka soudního dvora Pěti království irských, nejednou ocitla. Tak tomu bylo až do doby zhruba před týdnem. Proč ji pomyšlení na něj náhle tak zasáhlo?

Sama se přece rozhodla odjet. Sama se před několika týdny rozhodla vydat na tuto pouť a vzdát se Eadulfovy společnosti. Věděla, že potřebuje změnu – změnu místa, změnu prostředí, aby se mohla plně ponořit do sebe a ujasnit si, co vlastně od života chce, protože v poslední době začala pociťovat nespokojenost. Zjistila, že se ocitla v zaběhnutých kolejích zvyků a pocitů, ale nebyla si jistá, zda jí takové směřování ve skutečnosti vyhovuje.

Přitom byl bratr Eadulf ze Seaxmund’s Ham jediným mužem v jejím věku, v jehož společnosti se cítila uvolněně a skutečně sama sebou. Eadulf se s jejím rozhodnutím opustit Cashel a vydat se na tuto pouť nemohl dlouho smířit. Nějakou dobu přicházel s dalšími a dalšími námitkami a pokoušel se jí její rozhodnutí rozmluvit. Nakonec došel k závěru, že bude nejlepší, když i on z Cashelu odjede a vrátí se k arcibiskupu Theodorovi v Canterbury, nově pověřenému řeckému biskupovi, kterého předtím doprovázel na cestě z Říma a pro něhož zastával funkci zvláštního vyslance. Fidelma se na sebe zlobila, že se jí po Eadulfovi začíná stýskat už ve chvíli, kdy má ještě stále na dohled břehy rodného Irska. Při pomyšlení na měsíce osamělosti, které ji čekají, jí bylo trudno. Budou jí chybět rozhovory s Eadulfem, i to, jak si ho s oblibou dobírala, když přišla řeč na jejich odlišné názory a přesvědčení; pokaždé jí důvěřivě sednul na vějičku. Mnohdy se hádali s ohnivým zápalem, ale nikdy v tom nebyla ani stopa nepřátelství. Oba se z toho dokázali poučit, když si navzájem vykládali svá stanoviska a probírali rozdílný pohled na svět.

Eadulf pro ni byl jako vlastní bratr. A v tom možná tkvěla hlavní potíž. Při té myšlence stiskla mimoděk rty. Jeho chování vůči ní se nikdy nedalo vytknout ani to nejmenší. Nikoliv poprvé jí prolétlo hlavou, zda si snad v hloubi duše nepřeje, aby se k ní začal chovat jinak. Členové řeholních řádů spolu často žili, uzavírali manželské svazky a potom většinou zakotvili v některém z klášterů conhospitae, smíšených domů, kde společně vychovávali děti ve službě Bohu. Nepřeje si snad právě to? Je mladá a má touhy jako každá mladá žena. Eadulf ale nikdy nedal ani v nejmenším najevo, že by se o ni zajímal jako muž o ženu. Jedinkrát se odhodlala o tom tématu vzdáleně zmínit, aby zjistila, jak se k jejich vztahu staví on, když společně trávili chladnou noc v horách. Zeptala se ho tehdy, zda zná ono staré přísloví, že přikrývka víc hřeje, když jsou pod ní dva. On ale nepochopil, na co naráží.

Nesmí ovšem zapomínat, připomněla si Fidelma v tu chvíli, že Eadulf je skálopevným stoupencem římské větve církve, která sice svým následovníkům obou pohlaví stále dovoluje vstupovat do manželských svazků a žít v klášterech bok po boku, ale přitom není pochyb, že se pomalu přesouvá k doktríně o celibátu. Na druhé straně Fidelma byla přívrženkyní irské církve, která s mnoha náboženskými rity prosazovanými Římem nesouhlasila, dokonce se rozcházela i s jejich datací Velikonoc. Vyrostla s tím, že není nikterak třeba ovládat své přirozené city. Rozdíly mezi její kulturou a myšlenkami prosazovanými nyní v Římě byly jedním z hlavních zdrojů rozepří mezi ní a Eadulfem. Sotva na to pomyslela, vybavila se jí slova z knihy Ámos. „Půjdou spolu dva, jestliže se nedohodli?“ Ta moudrost je nejspíš pravdivá a ona by měla na Eadulfa docela přestat myslet.

Zatoužila, aby u sebe měla svého starého učitele, brehona Moranna, s nímž by se mohla poradit. Nebo třeba svého bratrance, opata Laisrana z Durrow, buclatého a věčně usměvavého muže, který ji jako dívku přesvědčil, aby se stala řádovou sestrou. A proč se vlastně vůbec vydala na tuto pouť? Nepokouší se cestou do cizích zemí jen utéct před otázkami, které zmítají jejím nitrem? Pokud tomu tak je, jen si je s sebou bere do končin, do nichž se chystá zavítat. V cíli cesty na ni v žádném případě nečeká rozuzlení jejích těžkostí.

Přesvědčila samu sebe, že vydat se na tuto pouť je správné rozhodnutí, mělo jí to pomoct zamyslet se nad dalším životním směřováním bez tlaku jejích bližních – Eadulfa, jejího bratra Colgúa, jejích přátel přebývajících v Cashelu, bratrově hlavním městě. Usoudila, že nejlépe jí bude v místech, která ještě nikdy nenavštívila a která nemají žádnou spojitost s jejím dosavadním životem, doufala, že tam se bude moct v klidu pohroužit do sebe a ujasnit si, kudy dál. Cítila ale jen veliký vnitřní zmatek. Dokonce začínala pochybovat, zda chce vůbec ještě být řeholnicí! Ta myšlenka jí otřásla, ale zároveň si uvědomila, že právě tuto otázku se během posledního roku pokoušela v sobě potlačit a vyhýbala se jí, jak jen to šlo.

Do kláštera vstoupila jednoduše proto, že to tak většina vzdělaných osob jejího společenského postavení, které se chtěly věnovat nějakému vyššímu poslání, byla zvyklá činit, stejně jako jejich předkové patřili do třídy druidů. Jediným jejím stálým a hlubokým zájmem bylo právo, nikoliv víra – alespoň tedy ne v tom smyslu, že by toužila uchýlit se k životu v ústraní v nějakém osamělém klášteře, kde by se plně věnovala uctívání Boha. Teď si začala vzpomínat na všechny ty chvíle, kdy ji matka představená v jejím klášteře plísnila, že tráví příliš mnoho času studiem právnických knih a zanedbává rozjímání o víře. Snad řeholní cesta skutečně není pro ni.

Třeba toto bylo skutečným účelem její pouti – aby se konečně hluboce zamyslela nad svými závazky vůči Bohu, nikoliv aby si ujasnila vztah k Eadulfovi? Náhle Fidelma pocítila vůči sobě zlost a prudce se otočila od zábradlí.

Obrovská kožená plachta se tyčila vysoko nad ní proti azurovému nebi. Členové posádky se stále věnovali každý své práci, ale jejich pohyby už nebyly tak frenetické jako prve ve chvílích, kdy loď vyplouvala z chráněného zálivu. Stále ještě neviděla ani stopy po ostatních poutnících. Jen oni dva mnichové stáli pořád na palubě a vzrušeně o čemsi debatovali. Zauvažovala, kdo ti muži asi jsou a proč se na tuto cestu vydali. Zdalipak jejich nitrem nezmítají stejné pochybnosti jako jejím? Smutně se pro sebe usmála.

„To máme ale pěkný den, sestro,“ zavolal na ni v tu chvíli kapitán lodi, vykročil od obou kormidelníků a zamířil k ní, aby se s ní pozdravil. Když se prve nalodila, téměř si jí nevšímal, neboť byl zcela zaměstnán tím, aby loď bezpečně vyvedl z přístavu.

Fidelma se opřela zády o zábradlí a s příjemným výrazem přikývla.

„To ano, velice pěkný.“

„Jmenuji se Murchad, sestro,“ představil se jí muž. „Omlouvám se, že jsem neměl čas se s tebou seznámit, když jsi přišla na loď.“

Při pohledu na něj bylo jasné, jaké má povolání, byl to námořník každým coulem. Murchad byl mohutný a podsaditý, měl šedivějící vlasy a větrem ošlehanou tvář. Fidelma odhadovala, že mu chybí pár let do padesátky; jeho tváři dominoval výrazný nos, nad nímž se na ni dívaly blízko posazené oči barvy našedlého moře. Dívaly by se přísně, nebýt nepopiratelné šelmovské jiskry. Rovné rty připomínaly úzkou čárku. Když k ní vyrazil, kráčel typickým houpavým krokem všech námořníků.

„Pověz, už se o tebe začíná pokoušet mořská nemoc?“ zeptal se jí suchým, trochu chraptivým hlasem, který byl jistě spíše zvyklý křičet rozkazy nežli zdvořile konverzovat s řeholními sestrami.

Fidelma se sebevědomě usmála.

„Myslím, že brzy seznáš, že jsem na moři jako doma, kapitáne.“

Murchad se skepticky uchechtl.

„Dám ti vědět, co si myslím, až budeme daleko od břehu na rozbouřeném moři,“ řekl jí na to.

„Není to poprvé, co se někam plavím,“ pověděla mu Fidelma.

„Neříkej, skutečně?“ pokračoval laškovným tónem.

„Skutečně,“ odvětila vážně. „Už jsem cestovala k pobřeží Skotska, a pak také z Northumbrie do Galie.“

„Pche!“ zaškaredil se Murchad, ale v očích mu nepřestávaly pohrávat šibalské jiskřičky. „To je jako přepádlovat přes rybník. Teď nás ale čeká opravdová cesta přes moře.“

„Je to delší plavba nežli z Northumbrie do Galie?“ ptala se Fidelma. Byla vzdělaná v mnoha oborech, ale o vzdálenostech na moři se toho dosud příliš nedozvěděla.

„Pokud budeme mít štěstí… pokud,“ zopakoval Murchad to slovo s důrazem, „pak budeme v cíli cesty za týden. Bude ale záležet na počasí a přílivu a odlivu.“

Fidelmu to překvapilo.

„To je ale dlouhá doba, kdy neuvidíme pevninu, ne?“ nadhodila pochybovačně.

Murchad s pobaveným výrazem zavrtěl hlavou.

„I kdepak, co tě nemá. Pevninu uvidíme během plavby několikrát, nesmíme se od pobřeží příliš vzdálit, abychom drželi správný kurz. Poprvé bychom měli břeh zahlédnout zítra poránu, tedy za předpokladu, že nám nepřestane vát do plachet ten vítr k jihovýchodu.“

„Takže to pak budeme kde? U království Britů v Cornwallu?“

Murchad se na ni poprvé zadíval s uznáním.

„V zeměpisu jsi očividně zběhlá, sestro. Ale až ke cornwallským břehům se nedostaneme. Poplujeme západně od skupinky ostrovů, které leží několik mil od pobřeží – to souostroví se nazývá Scillonia. Nehodláme se tam zastavovat, ale pokračovat rovnou odtamtud po klidných vodách s doufejme mírným větrem v zádech. Pokud se to podaří, příští místo, kde spatříme zemi, bude ostrov Ushant, který leží nedaleko od galských břehů. Tam bychom měli dorazit následujícího rána nebo krátce poté. Od té chvíle potom pevnou zemi neuvidíme několik dní. V tom místě nabereme kurz přímo k jihu a dá-li Bůh, přistaneme do týdne u břehů Ibérie.“

„V Ibérii za týden?“

Murchad její slova potvrdil kývnutím.

„S Boží pomocí,“ zopakoval. „Loď, která nás veze, je spolehlivá.“ Při těch slovech plácl rukou do dřevěného zábradlí.

Fidelma se rozhlédla. Když vstoupila na palubu, pečlivě si loď začala prohlížet.

„Postavili ji v Galii, že ano?“

Murchada její znalosti zjevně překvapily.

„Máš bystré oko, sestro.“

„Už jsem podobnou loď v minulosti viděla. Vím, že takovéto mohutné fošny a ráhnoví jsou běžné u plavidel z přístavů v oblasti Morbihan.“

Murchad se zatvářil ještě udiveněji.

„Snad mi za chvíli povíš, i kdo ji postavil,“ ozval se pak suše.

„Ne, to nevím,“ odpověděla vážně. „Ale jak říkám, už jsem podobné lodi dříve viděla.“

„Inu, máš tak jako tak pravdu,“ přitakal Murchad. „Koupil jsem ji před dvěma lety v Kerhostinu. Můj pobočník…“ a ukázal na jednoho z mužů u vesla, který působil poněkud zachmuřeným dojmem, „tamhle ten člověk, jmenuje se Gurvan, je na lodi hned druhý pode mnou. Je to Bretonec a sám se na stavbě Divoké husy podílel. Mezi posádkou máme i muže z Cornwallu a Galicijce. Moře mezi našimi břehy a Ibérií důvěrně znají.“

„To velice ráda slyším, že máš v mužstvu tak zkušené námořníky,“ řekla Fidelma a mírně se pousmála.

„Inu, jak už jsem pravil, pokud bude vát příznivý vítr a požehná nám náš patron, svatý Brendan mořeplavec, mělo by jít o příjemnou plavbu.“

Při zmínce o svatém Brendanovi Fidelmě zalétly myšlenky k ostatním spolupoutníkům.

„Přemítala jsem, proč se většina ostatních cestujících rozhodla nechat si ujít nejzajímavější část celé plavby?“ zeptala se kapitána. „Vždycky mi připadalo, že je to nesmírně vzrušující, když loď vyplouvá z přístavu a míří na širé moře.“

„Z hlediska cestovatelů bych čekal, že nejzajímavější musí být, když se loď blíží do neznámého přístavu, než když vyplouvá z místa, které dotyční znají,“ opáčil Murchad. Potom pokrčil rameny. „Možná tvoji souputníci nejsou tak dobrými námořníky jako ty a tamti dva mladí bratři.“ A kývl hlavou směrem ke dvěma mnichům, kteří byli neustále zabráni do rozhovoru. „Připadá mi, že ti mladíci si snad ani pořádně neuvědomují, že jsou na palubě lodi – což se o některých z ostatních říci nedá.“

Fidelmě chvilku trvalo, nežli pochopila, co se jí Murchad pokouší naznačit.

„Jakže? U někoho už se projevila mořská nemoc?“

„Můj plavčík mi sdělil, že přinejmenším dvěma z cestujících je špatně. Stalo se mi už nejednou, že se poutníci modlili, aby si je vzala smrt, protože jim bylo tak strašně zle, že to nedokázali déle snášet.“ Při té vzpomínce se uchechtl. „Znal jsem jednoho mnicha, kterému se udělalo špatně, jakmile se nohou dotkl paluby, a neulevilo se mu ani, když loď byla zakotvená v klidném přístavu. Někteří lidé jsou zkrátka pro pobyt na moři stvoření, jiní by se neměli vzdalovat z pevné země.“

„Co jsou moji souputníci zač?“ zajímala se Fidelma.

Murchad stiskl rty a zadíval se na ni s nevírou.

„Tak ty je neznáš?“

„Ne. Nepatřím k jejich skupině. Cestuji sama.“

„Myslel jsem, že jsi příslušnice toho kláštera,“ řekl Murchad a máchl rukou směrem ke vzdálenému pobřeží, kde se vypínaly zdi opatství svatého Deklana.

„Já pocházím z Cashelu – jsem Fidelma z Cashelu. Dorazila jsem do opatství až včera pozdě v noci.“

„Nuže,“ zamyslel se Murchad na okamžik nad její otázkou, „tvoji spolucestovatelé se dají popsat jako obvyklá skupinka náboženských poutníků. Omlouvám se, sestro, ale za řeholním hábitem se dají jen s obtížemi vyčíst jednotlivé povahy.“

Fidelma mu takový názor neměla za zlé.

„A jde o smíšenou skupinu, jsou v ní muži i ženy?“

„Tak to ti mohu říct přesně. Počítaje v to i tebe, na palubě jsou čtyři poutnice a šest poutníků.“

„Celkem deset?“ ujišťovala se Fidelma překvapeně. „To je ale zvláštní číslo – pokud je mi dobře známo, poutníci přece většinou cestují po dvanácti či třinácti, no ne?“

„I já mám takovou zkušenost. Prý jich mělo být dvanáct, šest mužů a šest žen. Řekli mi ale, že jedna z řeholnic nestihla do Ardmoru dorazit, a druhá se prý dnes ráno v přístavu prostě neukázala. Čekali jsme na ni do poslední minuty, ale loď se musí podřídit větru a pohybu mořské vody. Už jsme museli vyplout. Možná si pouť ta chybějící sestra jednoduše rozmyslela. Ale připadá mi zvláštní, že ty ses rozhodla tu cestu podniknout sama – osamocená žena?“ dodal zvědavě.

Fidelma sotva zřetelně pozdvihla rameno.

„Dorazila jsem do kláštera svatého Deklana včera večer a měla jsem v úmyslu poptat se po lodi směřující do Ibérie. Opat mi sdělil, že tvá loď se právě chystá tu cestu podniknout, a domníval se, že budeš mít místo ještě pro jednu pasažérku. A tak se mne ujal coby hostitel a mezitím nechal vypravit dolů do přístavu posla, aby mi u tebe zamluvil místo. A já jsem se tudíž s ostatními poutníky v opatství vůbec neviděla a s nikým z nich jsem se nestačila seznámit.“

Murchad se na ni zpytavě zahleděl a přitom si ukazovákem přejížděl po straně velkého nosu.

„Ano, opatův posel mě včera v noci skutečně zastihl v krčmě u Colly a vyřídil mi, že budeš potřebovat jedno místo na mé lodi.“ Zamračil se. „Připadá mi, že jsi nějaká zvláštní řeholnice, sestro. Opat se ti osobně věnuje, zatímco za mnou pošle jednoho ze svých mužů se vzkazem, že ti má zamluvit plavbu. Ale přitom nevypadáš jako matka představená nějakého kláštera.“

V jeho postřehu se skrývala nevyslovená otázka.

„To také nejsem,“ odpověděla a přála si, aby se řeč stočila jiným směrem.

Kapitán si ji nepřestával zvědavě měřit.

„Je neobvyklé, aby se opat k někomu choval s takovou úctou.“ Odmlčel se, a v tu chvíli se mu v bystrých jasných očích rozsvítilo poznání. „Fidelma z Cashelu, říkáš? No jistě!“

Fidelma si odevzdaně povzdechla, když pochopila, že kapitán už o ní slyšel. Také si ale uvědomila, že vzhledem k tomu, že se nacházejí na malé plachetnici uprostřed oceánu, by její totožnost dříve či později stejně vyšla najevo.

„Doufám, že se o tom nebudeš zbytečně šířit, Murchade,“ požádala ho. „Ostatním cestujícím to může být docela jedno, kdo jsem.“

Murchad potichu dlouze vydechl.

„Sestra cashelského krále že cestuje na mé lodi? Je mi to velkou ctí, paní, a také mě ihned napadá celá řada otázek.“

Fidelma zavrtěla káravě hlavou.

„Sestro,“ opravila ho ostrým hlasem. „Jsem jen obyčejná řeholní sestra, která se vydala na svatou pouť.“

„Nuže dobrá, nevyzradím, cos mi právě sdělila. Ale nestane se přece každý den, že by člověk potkal princeznu, právničku a řeholnici v jedné osobě. Doneslo se mi nejedno vyprávění o tom, jak jsi zachránila království…“

Fidelma sotva znatelně pozvedla bradu. V očích se jí nebezpečně zablýsklo, když promluvila: „Nebyl snad samotný Brendan urozeným princem, a nepocházel Colmcille z královské dynastie Uí Néillů? Jistě to není nic tak výjimečného, nalézt osoby královské krve, které zároveň slouží naší víře? Ať tak či onak, přeji si, aby to zůstalo mezi námi a aby se o tom ostatní poutníci nedozvěděli.“

„Ale jistě to musím prozradit alespoň tomu hochovi, který tě má na cestě obsluhovat?“

„Byla bych raději, kdybys to nedělal. A nyní, kapitáne – chystal ses mi povědět něco víc o mých souputnících,“ prohlásila rozhodně, aby konečně odvedla řeč od tématu, který ji uváděl do rozpaků.

„Moc toho o nich nevím,“ přiznal se Murchad. „Ačkoliv včerejší noc přečkali v ardmorském opatství, jsou odjinud, pokud se nemýlím. Soudě podle jejich přízvuku, tedy alespoň těch několika, s nimiž jsem hovořil, pocházejí ze severu, z království Ulaidhu.“

Fidelmu ta zpráva skutečně zarazila.

„To je pro poutníky z Ulaidhu ale velice daleká cesta, pokud měli nejprve dojít do Ardmoru a tam si teprve shánět loď – proč raději rovnou nevypluli z nějakého přístavu na severu ostrova?“

„To nevím,“ pravil Murchad nevzrušeně. „Ale jako majitel této lodi jsem vděčný za každého platícího cestovatele, ať jsou jeho pohnutky jakékoliv. Budeš mít, paní, ještě dost a dost příležitostí, aby ses s ostatními seznámila a zjistila, proč se rozhodli vyplout právě z Ardmoru.“

Náhle si zaclonil oči proti slunci a pohlédl vzhůru na plamence, třepetající se na hlavním stožáru.

„Odpusť, paní. Musím se jít věnovat lodi – je třeba mírně stočit kurz, protože začíná vanout vítr z jiné strany.“ Právě se chystala ho napomenout, že ji znovu oslovil „paní“ namísto „sestro“, ale vtom už kapitán pokračoval: „Pokud hodláš setrvat na palubě, dovolím si ti doporučit, aby sis přešla na závětrnou stranu.“ Když viděl, jak udiveně se na něho dívá, pokynul jí rukou k boku lodi, který bude v závětří, jakmile loď natočí správným směrem. Vítr skutečně docela změnil směr, když se vzdálili od pobřeží a zamířili na otevřené moře.

„Půjdu teď do podpalubí a najdu si svou kajutu, pokud proti tomu nic nenamítáš,“ řekla mu.

Murchad se v tu chvíli otočil a hromovým hlasem zahulákal tak náhle, že sebou Fidelma až poplašeně cukla.

„Wenbrite! Pošlete mi pro Wenbrita!“ Potom se obrátil zpátky k Fidelmě. „Pro tento okamžik se s tebou musím rozloučit. Ten chlapec ti odnese zavazadla dolů a ukáže ti, která je tvá kabina, paní.“

Otočil se a odspěchal, než stačila cokoliv odpovědět. Viděla, že rychle míří k mužům u kormidelního vesla, a pak začal řvát: „Všechny ruce k lanům hlavní plachty, připravte se změnit kurz!“

Plavidlo se rozkývalo tak divoce ze strany na stranu, že Fidelma musela každou chvíli přenášet těžiště, aby dokázala zůstat vzpřímená.

„Trošku to hází, což, sestro?“

Před sebou spatřila uličnickou tvář chlapce asi třinácti či čtrnáctiletého. Stál s nohama doširoka rozkročenýma a zdánlivě bez sebemenších obtíží se mu dařilo držet rovnováhu, i když sebou loď divoce zmítala, zatímco se ostatní členové posádky činili u plachty, aby loď stočili do nového kurzu. Hoch měl zářivé vlasy barvy mědi, na světlé pokožce záplavu pih a zvláštní skřítkovské oči zelené jako moře. Tvář mu zdobil široký úsměv a z jeho postoje se zdálo, že je velice sebejistý, ba snad až pyšný. Ačkoliv mluvil Fidelminým jazykem bez obtíží, zaslechla v jeho hlase přízvuk, který jasně vypovídal o místě jeho zrození. Byl to nepochybně Brit.

„Jen trošku,“ odpověděla, ale přitom se musela přidržovat zábradlí, aby dokázala zůstat stát.

Chlapec na ni po těch slovech nevěřícně vykulil oči.

„Nu,“ řekl pak, „je pravda, že to prozatím snášíš o poznání lépe nežli někteří z tvých přátel v podpalubí. V jednom kuse zvrací.“ Znechuceně nakrčil nos. „A kdo to pak po nich bude muset uklízet?“

„Předpokládám, že se jmenuješ Wenbrit?“ usmála se na něho Fidelma. Ačkoliv sebou plavidlo divoce házelo, ona žádnou nevolnost nepociťovala. Jen si musela dávat pozor na rovnováhu.

„Ano,“ přitakal chlapec. „Tak ty už chceš asi jít dolů do kajuty, že ano?“

„Je to tak. Kdybys mi ji mohl ukázat.“

„Tak pojď, sestro, za mnou, a dobře se drž,“ vyzval ji a sebral ze země její brašnu. „V podpalubí to může být někdy horší nežli tady nahoře, když jsou velké vlny. Kdybych byl já kapitán, nedovolil bych svým pasažérům sejít dolů, dokud by si nahoře nevyzkoušeli, jaké to vlastně je, být na lodi. Teprve až kdyby se jim udělalo špatně, směli by se jít schovat dolů do tmy v podpalubí.“

Chlapec šel před ní a z tónu hlasu mu zaznívalo pohrdání. Kráčel s pyšnou sebejistotou a vedl ji z horní zadní paluby po příkrých dřevěných schodech na hlavní palubu. V jednu chvíli se po ní otočil, aby se ujistil, že ho následuje, a v tu chvíli Fidelma zahlédla na Wenbritově krku jakýsi bílý proužek – zřejmě šlo o jizvu nebo něco podobného, co mu zohyzdilo kůži. Zarazilo ji to a přemítala, co to mohlo být. Nebylo to ovšem ani vhodné místo, ani vhodný okamžik, aby se ho na to ptala. Pod schody se hoch zastavil a sledoval její sestup kritickým pohledem. Fidelma u něho bezpečně přistála a zadívala se mu do tváře; chlapec s mírnou neochotou souhlasně přikývl.

„Jeden z tvých přátel tady na těch schodech uklouzl a spadl, a to jsme byli ještě zakotvení v přístavu,“ sdělil jí ležérně. „Tyhle suchozemské krysy!“

„Je ten nebožák v pořádku?“ zeptala se Fidelma a zhrozila se, s jakou lhostejností o tom Wenbrit hovoří.

„Ale ano, utrpěla jen jeho důstojnost, jestli víš, jak to myslím,“ odvětil s úsměškem. „Tudy, sestro.“

Otevřel jedny dveře – Fidelma si nemohla vzpomenout, jak se jim na lodi říkalo – a zamířil po úzkém nevábně vyhlížejícím schodišti do podpalubí, kde byly kajuty. Fidelma si vybavila, že se mu říká kajutní schůdky. Nad chodbou se na řetězu komíhala jediná lucerna, která temnotu uvnitř jen chabě osvětlovala.

„Byla ti přidělená kajuta ještě s jednou sestrou, až tam na konci chodbičky,“ řekl jí chlapec a ukázal na dveře. „Ostatní poutníci jsou tady v těch kabinách. Když nejsem na palubě, spím tady v té velké místnosti, jde se tam tudy.“ A máchl rukou před sebe. „Tam také připravujeme veškeré pokrmy a jíme. Je to společná jídelna. Jsem pořád poblíž, kdyby bylo cokoliv potřeba.“ Při těch slovech hrdě vypjal hruď. „Kapitán… inu, je rád, když se o cestující starám já, a kdyby se snad přihodilo něco naléhavého, dohlédnu na to, aby se o tom dozvěděl. Jinak péči o poutníky přenechává mně, má jiné starosti…“ Hoch se odmlčel, jako by čekal, co na to Fidelma řekne.

„Nuže dobrá, Wenbrite,“ přikývla Fidelma vážně. „Pokud by mi něco scházelo, nejprve se obrátím na tebe.“

„V poledne budeme mít společný oběd a kapitán se k nám přidá, aby vám všem vysvětlil, jak to na lodi chodí. Jinak ale s pasažéry nejídá. Jen prvního dne dělá výjimku, aby se osobně přesvědčil, že všichni vědí, co mohou při plavbě očekávat. A jistě je ti zřejmé, že teplá jídla očekávat nemůžeš. Což mi připomíná – kdybys v podpalubí rozsvěcela svíčku, nikdy ji nenechávej bez dozoru. Už mnohokrát jsem slyšel o tom, jak nějaká loď vzplanula jako hromádka troudu.“

Fidelma měla co dělat, aby na sobě nedala znát, jak ji pobavila chlapcova domýšlivost – hovořil s ní jako starý mořský vlk.

„Říkáš, že v poledne bude společný oběd?“

„Dám znamení zvoncem, aby všichni cestující věděli, že mají přijít k jídlu.“

„Výborně,“ kývla Fidelma a začala se obracet, aby vykročila ke dveřím své kajuty.

„Abych nezapomněl, ještě jedna věc…“

Tázavě se k němu otočila.

„Mám ti také sdělit, že tvá kabina se nachází na konci, tedy zádi lodi. O poschodí výš má kajutu kapitán a ostatní námořníci. A tímhle směrem leží přední část plavidla, tedy příď. Tady na zádi je i prevét, tam za těmi dveřmi. A jeden je i na přídi. Každý ti ho rád ukáže, pokud bys ho hledala. Pokud bychom se dostali do úzkých a bylo by třeba opustit loď, kousek od přídě jsou po stranách přivázané dva malé čluny. Kdyby se tedy dělo něco nepředvídatelného, vydej se tím směrem. A nic se neobávej, některý z členů posádky už ti poví, co máš dělat.“

Pak se chlapec na patě otočil a odspěchal po schodišti nahoru.

Fidelma zůstala v chodbičce chvíli jen tak stát a tvář jí zalil úsměv. Bylo zřejmé, že mladý Wenbrit o „suchozemských krysách“, jak pasažérům říkal, nemá valné mínění. Pak se otočila zpátky ke dveřím své kajuty, které jí předtím ukázal. Právě v tu chvíli se otevřely dveře na druhé straně někde malý kousek za ní. Slyšela, že kdosi se prudce nadechl, až to syklo, a potom se ozval tichý mužný hlas: „Fidelmo! Co ty tu pro Boha živého děláš?“

Obrátila se směrem k neznámému a z hlubin paměti lovila, odkud jen že ten hlas zná – byla to vzpomínka tak vzdálená, že se jí téměř podařilo ji z mysli vytlačit.

Před ní stál vysoký muž, trhaně osvětlovaný pohupující se lucernou u stropu.

Fidelma mimoděk o krok ustoupila a zašátrala rukou za sebou, aby se přidržela dřevěné stěny, jako by nedokázala v tu chvíli udržet rovnováhu. Bylo to poprvé, co se jí od příchodu na Divokou husu zatočila hlava, a nesouviselo to ani tak s pohybem mořské vody, jako se vzedmutím jejích citů.

•• KAPITOLA TŘETÍ ••

„Ciane!“

Jako přízrak z dob dávno minulých před ní stála její první láska; muž, který v ní jako mladičké dívce jako první probudil něžné city, ale potom ji krutě odvrhl a vyměnil za jinou.

Jako příval ji v tom okamžiku zalily všechny ty vzpomínky. Fidelma si vybavila jejich první setkání tak živě, jako by k němu došlo včera. A přitom už to bylo deset let. Dlouhých deset let…

***

Starý brehon Morann svým studentům dovoloval, aby se zúčastnili velkého festivalu v Taře, Féis Teamhrach, jenž se konal každé tři roky. Jeho svěřenci by na festival zřejmě šli, i kdyby jim to jejich učitel nepovolil, protože šlo o jednu z nejvýznačnějších událostí roku. Tradici založil sám Nejvyšší král Ollamh Fódhla před čtrnácti stovkami let. Hlavním účelem setkání bylo projít a zrevidovat zákony Pěti království. Sněmu se účastnil Nejvyšší král, jeho místokrálové z ostatních království a potom ještě vybraný sbor nejvýznačnějších osob zastávajících v Pěti královstvích důležité posty.

Ačkoliv už to bylo sto let od chvíle, kdy sídlem Nejvyšších králů přestala být Tara poté, co ji blahoslavený Ruadan z Lorrhy v Mumanu proklel, místo konání velkého festivalu se nezměnilo a konalo se v Taře každé tři roky. Nikdo by se v průběhu sedmi dní, kdy se sláva konala, nedokázal soustředit na studium. Festival začínal tři dny před svátkem Samhain a končil tři dny po něm.

Zatímco učení profesoři, právníci, králové a jejich rádci probírali státní záležitosti, hovořili o uplatňování zákonů a zvažovali, zda je třeba zavést nějaké nové právní předpisy, pro širokou veřejnost byla připravena sportovní utkání, různé soutěže a hostiny – a do Tary přicházeli i zámožní občané, aby viděli, co tam je k vidění, a také aby byli sami viděni. Do města se sjížděli kupci, nejen z Pěti království, ale i z mnoha jiných koutů světa – a stejně tak všelijací kejklíři, pěvci, žongléři, šaškové a akrobati. Byl to čas veselosti a radovánek, neboť prastaré zákony festivalu stanovovaly, že v době jeho trvání panuje všeobecné posvátné příměří a že nikoho není možné v jeho průběhu zatknout nebo soudit, pokud by se dotyčný neprovinil porušením míru při samotném festivalu a počínal by si tam hrubě, násilnicky nebo by kradl.

Fidelmě bylo sotva osmnáct let a ještě nikdy se takové události, jako byl festival v Taře, nezúčastnila. Se svými spolužáky z Morannovy právnické školy procházela veselícími se davy návštěvníků a prohlížela si stánky, kde se prodávalo všemožné jídlo a pití a také zboží ze vzdálených končin země. Tu a tam se jejich skupinka zastavila a v úžasu sledovala soubory kejklířů a žonglérů, jimž tvořila zvukovou kulisu nikoliv nepříjemná změť vystoupení různých pěvců a jiných hudebníků.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smrt z milosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.