premedia.SK

Cesty do Ruska

Fejtóny, reportáže, denníkové

zápisky z rokov 1919 – 1930

Joseph Roth

premedia.SK

2012

Z nemeckých originálov z uvedených zdrojov z rokov 1919 - 1930 preložila a poznámkový aparát napísala Zuzana Demjánová

Redakcia Elena Diamantová, Teodora Chmelová

Preklad tohto diela bol podporený grantom Goetheho inštitútu,

financovaným nemeckým ministerstvom zahraničných vecí

Vydala Premedia Group, s. r. o., Bratislava 2012

Návrh obálky: Igor Slovák

Grafická úprava textu: Izabela Koska

Prvé vydanie

Preklad © Zuzana Demjánová, 2012

ISBN 978-80-89594-01-6

Obsah

Fejtóny a reportáže

Tábor vojnových zajatcov

Komunistická pevnosť

Minister Moissi: Rozhovor s umelcom

Rozhovor s generálom von Dasselom

Červení kozáci na hranici: Ruské jazdectvo – Mladý generál – Nedostačujúca ochrana nemeckých hraníc – Dohoda v Olsztyne

Jeden deň s boľševikmi: Návšteva v Suwalki – Sovietska správa – Propaganda

Červená armáda

Revolučné knihy

S ľuďmi bez domova

Útulok pre bezdomovcov

Spálňa a ľudia

Rodiny

Nadporučík

Sovietska výstava v Berlíne: Len plagáty a portréty

Ukrajinománia: Berlínska najnovšia móda

Knieža a balalajka

Ukrajinkustarspilka: Výstava v múzeu umeleckých remesiel

Čierni a Červení

Čierna ríšska armáda

Zakázaní komunisti

Leninov pohreb vo filme

Cesta do Ruska

Ruské divadlo: Na prízemí

Boh v Rusku

Žena z barikád

Svätá ropa

Moskovské židovské divadlo

Leningrad

Generálna línia

Cárski emigranti

Hranica Niegoreloje

Moskovské prízraky

Po Volge až k Astrachánu

Astrachánsky zázrak

Vzkriesená buržoázia

Kaukazský labyrint národov

Ako vyzerá ruská ulica?

Postavenie židov v sovietskom Rusku

Deviaty sviatok revolúcie

Rusko cestuje do Ameriky

Žena, nová sexuálna morálka a prostitúcia

Cirkev, ateizmus, náboženská politika

Mesto ide na dedinu

Dnešná ruská žena

Jevgraf alebo zlikvidované hrdinstvo

Verejná mienka, noviny, cenzúra

Škola a mládež

Prednáška

O zburžoáznení ruskej revolúcie?

Denníkové zápisky

Denník z ciest do Ruska

Sovietsky mýtus

Fejtóny

Reportáže

Tábor vojnových zajatcov

Keď vojna utekala ozlomkrky z krajiny, zabudla na rohu Austellungsstraße v Prátri barakový tábor s Rusmi. Dosiaľ tam stojí. Drôtené mreže, doštené chodníky, červené kríže, orientačné tabule, dokonca aj strážna búdka. Strážnik už nie je vyzbrojený cisársko-kráľovským bajonetom, ale služobným revolverom, ktorý mu ležérne visí v puzdre na opasku.

Hrdzavý záblesk dávnej vojnovej romantiky. Prechádzajúc popri búdke stačí povedať akékoľvek rusky znejúce meno a strážnik vás vpustí. Uprostred stojí veľký barak, do jeho chodieb človek vojde ako do pažeráka zdochliny obrovského zvieraťa. Vo vzduchu cítiť hnilobu a zvyšky jedál, obostrie vás tupý chlad. Z drevených kútov vylieza odporná čierna háveď, cez štvoruholníkový otvor v streche vidno sivé oblaky a bledý dážď. Nad dverami visia plechové tabule. „Vstup zakázaný“ – prirodzene, asi tam bol záchod pre dôstojníkov či adjutantúra. Stále niekam zakazovali vstup. Drevené dvere sa otvárajú s tichým nárekom hladujúceho dieťaťa; stojí v nich mladý, plavovlasý Rus, v košeli a vojenských nohaviciach, v prednej časti košele má všitú čiernu náprsenku podľa vzoru ruských rubašiek. Je opatrný a bezstarostný zároveň, ako bývajú ľudia, ktorí už veľa zažili a ktorým je ľahostajné všetko, čo bezprostredne nesúvisí s ich osobou. Nečuduje sa, že vidí cudzinca. Jeho do toho nič. Ach, braček, ja som už videl cudzincov!

Viem o jednom mužovi, ktorý tu žije, je to ruský technik. Spýtam sa naňho. Rus neodpovie. Len mávne rukou. Je tu kasárenská miestnosť. Železné postele ako mučidlá pokryté čiernymi konskými dekami, pri stenách police, špinavé erárne podlahy. Aj takto žijú ľudia – ešte stále. Kočovnícky spôsob života, provizórium, ktoré môže trvať polovicu života. Ruský tábor: sklad ľudskej koristi. Vari ešte stále nezúri vojna? Vonku na stenách sú nalepené povolávacie výzvy na prehliadku pred nástupom k vojsku a chlapci kričia: mimoriadne vydanie. Správa generálneho štábu: nevydarený protiútok – šesťsto kusov nepriateľov...

Tento barakový tábor a táto miestnosť sú kdesi na bočnom okraji toku času, mimo neho. Traja Rusi sa krčia na týchto posteliach azda tri či štyri roky. A rozprávajú: jeden o Kryme, druhý o Odese, tretí o Moskve. Keď prvý rozpráva o Kryme, tí druhí dvaja vidia Odesu a Moskvu. Krym vyzerá presne ako Moskva, a Moskva s Odesou splývajú v jedno mesto. Nazdávam sa, že tí traja si niekedy navzájom vymieňajú domovy, a keď sa vrátia do Ruska, pôjde Moskovčan na Krym, kde bude hľadať svoj domov.

Tak to býva, keď sú ľudia dlho v zajatí.

Sú trochu otupení, majú v sebe prirodzenú ľahostajnosť ruských vidiečanov voči cudzincom, po štvrťhodine mi jeden z nich ponúkne miesto. Má čas, áno, má času, ani čo by bol v Rusku. Najprv si musel prečítať všetky správy v časopise Ruskoje Slovo, až potom mi ponúkol miesto.

Ruskoje Slovo vychádza síce v Prahe, ale je napísané po rusky. Práve takou ruštinou, akou sa hovorí na Kryme, v Moskve, v Petrohrade. Prisámbohu, Ruskoje slovo mohlo byť tlačené aj Moskve.

Ale, žiaľ, tlačia ho v Prahe. A je v ňom článok o T. G. Masarykovi. Prečo by ťa zaujímal Masaryk, braček?

„Z Rosiji ničevó!“ O Rusku nepíšu nič! povedal jeden z nich a vstal. Pohybuje sa pomaly a obozretne ako sedliak. Prechádza po doštenej podlahe, akoby chodil po vlhkom poli, medzi preoranými hrudami zeme. Sedliak zostane navždy sedliakom. Je už päť rokov preč, no zdá sa mi, že sa okolo neho šíri trpká vôňa marcovej zeme zmiešaná s ostrým pachom kravského hnoja. Spraví tri ťažké, dunivé kroky a stojí uprostred poľa.

Traja Rusi vravia: nepracujeme – škoda šaty ničiť. A keď trošku ochorieme, ideme za doktorom, ten nám vypíše „recepis“ a sestra prinesie liek. Sestra je Ruska, ale čert aby ju uchytil! Je fajnová a liek nám podáva dvoma prstami, drží ho v zástere. Bohuprisahám! Takéto sestry!

A potom sa opäť rozhovoria: o Kryme, o Odese a o Moskve. Zvečerilo sa, jeden z nich vytiahne z čižmy kýptik sviečky pre prípad, že by zlyhalo elektrické osvetlenie. Niekedy sa to stáva. Človek nikdy nevie.

Nudím ich. Chcú byť sami. Chcú sa rozprávať o Moskve, Odese a Kryme.

Majú váhavé, ťažkopádne ruky. Podávajú mi ich tak, ako sa kladú do dlaní ťažké krehké predmety. Opatrne a nemotorne.

Zvonka sem zaveje útržok plechovej kolotočovej hudby. Naproti v sklade sa pomaly končí deň.

V baraku svieti svetlo. Stavím sa, že tí traja Rusi si ešte raz prečítajú ruské správy z Prahy. A potom sa budú rozprávať: o Moskve, Odese, Kryme.

A všetci traja majú rovnaké tváre.

Der Neue Tag, 4. 4. 1920

Komunistická pevnosť

Dom zdanlivo ako hociktorý iný. Vojak v uniforme stojí s kamarátmi v rovnomernom rade, ničím neupúta pozornosť, nie je nápadný. Viedenčania majú živú fantáziu – istotne by videli na streche fatamorgánu guľometu. Nebol to guľomet, ale odkvapová rúra...

No keď sa prizriete bližšie, tak to predsa len nie je iba divadlo a zábavka. Pretože vpredu, hneď pred bránou stojí vojak, nie, stoja tam dvaja vojaci. Čo hľadajú v tomto pokojnom dome? Čakajú na Mizzi z druhého poschodia? Ach, časy, keď príslušníci pešieho pluku čakávali na dievčatá, sú už dávno preč. Dnes sú to príslušníci ľudovej armády, tvoria politický mocenský faktor a Mizzi už nie je Mizzi, ale pomocnica v domácnosti a je predmetom debát v parlamente. Čo tam teda títo príslušníci ľudovej armády robia?

Držia stráž a majú opásaný bajonet a puzdro na náboje, a nečakajú na Mizzi, ale čítajú brožúry: „Čo je cieľom komunizmu?“ Poskytne im táto brožúra naozaj vyčerpávajúce informácie?

Dom, o ktorom hovorím, je dom číslo 69, je to dom na rohu Alserstrasse a Blindengasse a pánom domu nie je nik iný ako pojem, myšlienka, moc či presvedčenie. Pánom domu je totiž komunizmus – prirodzene mám na mysli výbor, ktorý ho vo Viedni zastupuje. Spolok má sídlo na zvýšenom prízemí a označuje ho biela tabuľka s červenými písmenami. A čo ešte?

Zvyšok domu je obývaný. Domovníčka si celkom padla do oka s novými pánmi domu. Po večeroch sedáva pred bránou a rozpráva sa s vojakmi. Na chodbe stoja detské kočíky, jedna susedka sa rozpráva s druhou, dve plavovlasé deti sa hrajú s gombíkmi. Očividne nie je nik ani trochu znepokojený! Po prvýkrát v živote pochopím, ako si mohli ľudia postaviť domy na úpätí Stromboli alebo Vezuvu. Ľudská nátura je presiaknutá dôverou v Boha. Ale žeby títo nájomníci verili v komunizmus?

Keď vstúpim do domu, vojaci si ma nedôverčivo premeriavajú, lebo ma nepoznajú. Možno sa trochu, trošičku, zľaknem. Nevdojak hľadám nejakú výhovorku, pre prípad, že...

Ale napokon sa upokojím. Na prvom poschodí som totiž zbadal veľmi solídnu menovku s akýmsi menom a pod ním: „C. k. Ministerstvo zahraničných vecí“. Nuž teda, v takejto spoločnosti?!...

Zo zadnej strany, v Blindengasse, je dvor so starými gaštanmi a tehlovým múrikom, ktorý zúfalo pripomína stredoveké rytierske hrady. O slovo sa hlásia aj spomienky na dôstojnícku školu: „Takticky vynikajúci opevnený objekt.“...

Ale dole je sklad s veľkými tabuľami skla a cez ne vidno dva automobily. Elegantné, úžasne vybavené, pripravené odštartovať. Treba sa pripraviť, pre všetky prípady. Automobily sú však pravdepodobne vystavené v obchode na predaj, určite patria majiteľovi predajne. Alebo možno ani nie, kto vie?

Hneď vedľa je druhý obchod, zariadený ako miestnosť na zhromaždenia a agitáciu ale aj ako kníhkupectvo. Vo výklade vidím komunistické letáky, jedno číslo „Sociálnej revolúcie“, Leninov prejav. Kto má chuť, môže si ich kúpiť. Presvedčivejšie ako Leninov prejav či všetky letáky je to, čo nedostať vpredu v obchode, ale vzadu, v zabratých priestoroch...

Apropo, aby som nezabudol: dom má štít, ktorý sa nachádza vo výčnelku, je v ňom okno, kam by sa dali veľmi pôsobivo umiestniť jeden či dva guľomety. Spredu nevidieť ani odkvapovú rúru.

No ako som už povedal, také jednoduché to nie je: dvaja vojaci, ktorí sa tak usilovne snažia dozvedieť, čo je cieľom komunizmu, ma veľmi znepokojujú. Predovšetkým by som rád vedel, či nájomníci už pociťujú požehnanie nového domového poriadku. Platia nižšie nájomné? Majú Združenie nájomníkov? Majú spoločnú kuchyňu, spoločnú kúpeľňu?

Bože, takéto otázky sa predsa nepatrí klásť! Vojak ľudovej armády si ma skúmavo premeriava, zjavne sa z brožúrky nedozvedel nič, čo by už nevedel, a tak ju odkladá nabok. A ja – nemám ani červenú kravatu, ani červený klinec v gombíkovej dierke a nemožno do nej zastoknúť moje proletárske presvedčenie. Odchádzam a žiada sa mi povedať: „Nech Pán ochraňuje tento dom! Amen!“

Der Neue Tag, 20. 6. 1919

Minister Moissi

Rozhovor s umelcom

Minulý týždeň som si prečítal vo večerných novinách, že nemeckí spartakisti^1 by radi dosadili komunistického herca Moissiho^2 na ministerské kreslo.

O deň nato som sa vybral do hotela Imperial.

Porozprával som sa s Moissim: „Jeden viedenský večerník tvrdí, že vás navrhli na miesto komunistického ministra. Viete o tom niečo? Je to pravdivá informácia?“

Moissi práve len vstal – bolo len jedenásť hodín predpoludním – a vzhľadom na to si ešte neprečítal včerajšie večerníky, nemal teda o tom ani potuchy a otázka ho veľmi prekvapila.

„Samozrejme, že by som si vedel predstaviť seba v kresle ministra pre umenie a tak,“ povedal umelec – umelci sa nikdy nevyjadrujú presne –, „tomu by som rozumel; predovšetkým tomu, čo súvisí s javiskom. No o príslušnom článku v novinách skutočne nič neviem. Samozrejme, že je vecou nemeckých Nezávislých, koho chcú spraviť ministrom. Je možné, že uvažovali o mne. V každom prípade ma o tom neupovedomili. Prirodzene, že nemám ani nijaký plán, čo by som ako minister nariadil či spravil. Celá tá vec je pre mňa – ako som už povedal – nanajvýš prekvapujúca. Určite je to len novinárska kačica a takáto propaganda ma veľmi neteší. Páni, ktorí píšu do novín, majú oveľa viac času ako ja. Ja sa musím pripravovať na skúšky, učiť sa texty a podobne, zaberá mi to celé dni, a tak to budú vždy oni, kto bude mať posledné slovo; môžem to dementovať ako len chcem!...

„Ste skutočne presvedčený komunista?“

„Politicky som prakticky v podobnej pozícii ako nemluvňa – absolútne nestranný, nie som v žiadnej politickej strane. Som kresťan. Jednoducho: kresťan. Čo ma na komunistickej ideológii priťahuje a zaujíma, je príbuznosť s kresťanskou ideológiou. Najlepšie životné ponaučenie som získal podobne ako mnohí Nemci zo štyroch a pol roka vojny. Naučil som sa nenávidieť kapitalizmus, ktorý zapríčinil vojnu. Azda mi to zazlievate?

Nechápem, prečo sa ľudia rozčuľujú, keď nezapieram svoje presvedčenie, za ktoré som draho zaplatil. Takmer každý človek v Nemecku a Rakúsku zmenil názor na veci. A ten, kto zmýšľa rovnako ako v roku 1914, je buď blázon, alebo prorok. Myslím si, že nie som ani jedno, ani druhé. Prečo ma odsudzujú, že nenávidím tých, ktorí sedia na vreciach s peniazmi? Neverím v sivé glajchšaltovanie, a pokiaľ viem, neveria v to ani Lenin a Trockij. Ale verím v nadchádzajúcu spravodlivosť, ktorá odstráni zo sveta veľa nespravodlivej biedy. Ak to má byť komunizmus, tak nech sa páči. Samozrejme, že som sa často rozprával s berlínskymi Nezávislými, ale aktívna politika a stranícke mechanizmy sú mi úplne cudzie. Nechápem celú tú štvanicu a nerozumiem ani tomu, ako tak mohli nafúknuť zrušenie mojej plánovanej prednášky na univerzite pre nepokoje vyvolané študentmi sympatizujúcimi s Nemeckým národným hnutím^3. Vec sa má tak, že za mnou prišli socialistickí študenti a poprosili ma, aby som predniesol na univerzite prednášku, na ktorej by sa mohli zúčastniť aj proletári – bez akademického vzdelania. Vybral som si úryvok z Victora Huga, pre Viedeň v roku 1919 to iste nebol príliš revolucionársky text. Keď som však videl, aká masa ľudí sa tam zišla a keď situácia v aule začala byť nebezpečná, sám som poprosil jedného študenta, aby oznámil ľuďom, že prednáška sa odkladá. To bola celá „aféra“.

Nie veru, „minister“ Moissi nie je militantný vrhač bômb a pučista, nie je maďarským žoldnierskym agitátorom či pištoľníkom. Nie je ani, ako ho vo fejtóne v istých novinách nazval jeden viedenský spisovateľ, nástroj, ktorý podvedome vydáva komunistické tóny, pretože ho k tomu nabáda duch doby. Je len umelcom so zmyslom pre tých, ktorí trpia, súcití s nimi, nenávidí malomeštiakov, rovnako ako ich nenávideli umelci všetkých čias a bojí sa sivej nivelizácie, tak ako sa jej boja všetci nekomunisti. Zásadný rozdiel spočíva v božskej nepresnosti umeleckej bytosti, ktorá nepozná prísne vymedzené politické hranice a ktorej sú ľahostajné nuansy medzi jednotlivými politickými stranami. Hlboko zakorenená nenávisť k posvätnosti mešca s peniazmi, ku grálu ohňovzdorných trezorov, k malomeštiackej obmedzenosti, smiešnemu pokrytectvu a  klebeteniu kaviarenských štamgastov a kartárov, vedie k tomu, že mnohých dnešných umelcov označujú za komunistov. A poľutovaniahodná, úbohá „buržoázia“ so zaseknutými mozgami sa umelcovi mstí tak, že sa ho snaží prefackať označením „komunista“. Moissi a komunista? Nie! Moissi je umelec!

Der Neue Tag, 6.7. 1919

Rozhovor s generálom von Dasselom^4

Königsberg^5

Ako je známe, Grodno^6 obsadili opäť Poliaci a podľa správ pocestných, s ktorými som sa mal možnosť porozprávať, ho ruské jednotky opustili bez boja. Červené oddiely sa vraj sťahujú z celého frontu. Zreteľne badať náznaky prímeria. Mal som možnosť porozprávať sa s generálmajorom von Dasselom, ktorý od vyhlásenia výnimočného stavu stelesňuje najvyššiu východopruskú vojenskú autoritu. Povedal mi nasledovné: „Do záležitostí štrajkujúcich königsbergských robotníkov sa nemiešam. Podľa môjho názoru disponujeme dostatočnými silami, aby sme odvrátili vpády cudzích oddielov do východného Pruska. Mimochodom, v kraji, v ktorom sa bude hlasovať o anexii, sú oddiely Francúzov a Talianov veľmi slabé. Podľa mojich informácií ide len o dva či tri prápory.“ Keď som sa ho spýtal ako sa pozerá na postavenie sovietskej armády, generál von Dassel povedal, že podľa neho sovietska armáda môže preniknúť len na juh k Varšave a nemá iné ciele. Treba však vziať do úvahy, že vodcovia červených oddielov nemusia byť dostatočne silní, aby zabránili vlastným ľuďom vpadnúť do východného Pruska. S tým treba tiež počítať. „Podľa najčerstvejších správ od ľudí, ktorí odtiaľ prišli,“ pokračoval generál, „bolo uzavreté prímerie a pozdĺž celej bojovej línie vládne pokoj. Vraví sa, že zajtra prídu francúzske čierne oddiely. Rozhodne budú chrániť kraje, kde sa bude hlasovať o pripojení. Vo Varšave stiahli výzvu na opustenie mesta a opäť tam zavládol pokoj. Len štrajkujúci robotníci vyhodili do vzduchu muničný sklad. Nie je vylúčené, že sovietske Rusko chce využiť prímerie ako lesť a nečakane nás napadnúť.“

Výnimočný stav v Königsbergu presadzujú len veľmi mierne. Generál von Dassel pochádza z južného Nemecka a k civilnému obyvateľstvu sa správa nanajvýš priateľsky.

Neue Berliner Zeitung , 27.7. 1920

Červení kozáci na hranici
Ruské jazdectvo – Mladý generál – Nedostačujúca ochrana nemeckých hraníc – Dohoda v Olsztyne^7

Olsztyn

Boľševické jazdectvo, ktoré bolo včera ešte v Lonze, sa vrátilo. Do Grajewa^8 vpochodovali väčšie boľševické oddiely. Na hraniciach, pri meste Prostki^9, sa nachádza eskadróna boľševického jazdectva. Sám som ich videl a presvedčil som sa o tom, že sú dobre ozbrojení. Každý muž má v nábojovom páse dvestošesťdesiat nábojov. Ich veliteľ, záložný dôstojník, povolaním študent, ma ubezpečil, že nemá v úmysle narušiť pokoj v nemeckom pohraničí. Veľmi dobré boľševické jazdectvo využíva malé kone, aké malo aj počas vojny. Mužstvo tvoria sčasti donskí kozáci, niektorí z nich sú oblečení v starých mundúroch, ostatní majú moderné sivé uniformy. Panuje medzi nimi vojenská disciplína starého štýlu, salutovanie, atď. Rusi platia za všetko, čo zhabú, sovietskymi peniazmi a k ľuďom žijúcim v pohraničí sa správajú dobre. Poliaci, ktorí zutekali pred vojnou do Pruska, sa vo veľkom vracajú. Naopak bohatí Poliaci zo Suwałki a Augustówa^10 utekajú. Sovietske jednotky vyvesili v mnohých mestách oznamy, aby upokojili obyvateľstvo. Spomedzi veliteľov ruskej armády je obzvlášť obľúbený generál Suchaczewski, dvadsaťštyriročný mladý muž, kedysi cársky nadporučík, teraz socialista z presvedčenia. Pozdĺž celej hranice možno pozorovať ruské jazdectvo, no nikde neporušujú hraničnú líniu. Oddiely opakovane ubezpečujú obyvateľstvo, že ju budú rešpektovať. Poliaci stále ustupujú. Daždivé dni trochu zdržali Červenú armádu v prenasledovaní. Oddiely nemajú ani potuchy o prímerí. Vojaci zrejme dostávajú malé prídely a sú hladní. Poľskú reťaz hliadok na východopruskej hranici posunuli až k Friedrichshofu (v ortelsburgskom okrese). Ochrana našich hraníc nutne potrebuje posily. Na mnohých miestach stráži hranicu sotva štyristo mužov, zatiaľ čo na druhej strane línie sú tisícky utekajúcich ozbrojených Poliakov. Nemecké obyvateľstvo teda naliehavo očakáva príchod ríšskeho vojska, od ktorého si sľubuje prinajmenšom morálnu podporu.

V Olsztyne sa nachádza armádny tábor oddielov Dohody, ktoré sa stiahli do ústrania. Spojenci^11 sú zjavne bezradní, lebo nerátali s rýchlym postupom boľševikov. Boli rozhodnutí neopustiť hranice, no udalosti ich prekvapili a prinútili stiahnuť sa k Olsztynu z obavy pred kolíziou so sovietskymi oddielmi. Olsztynská komisia čaká na povely, ktoré zatiaľ neprichádzajú, a  už teraz je jasné, že sa prerušilo spojenie medzi spojeneckou komisiou v Olsztyne a Dohodou. Do západného Pruska po prvý raz dorazil vlak s poľskými utečencami, zväčša sú to úradníci s rodinami a čaká ich internovanie. Chudobnejší Poliaci neutekajú a dúfajú v príchod sovietskych oddielov.

Vo východnom Prusku sa citeľne prejavilo verbovanie do Červenej armády. Podmienkou vstupu je príslušnosť k jednej z dvoch socialistických strán (od revolúcie).

Neue Berliner Zeitung, 2. 8. 1920

Jeden deň s boľševikmi
Návšteva v Suwałki – Sovietska správa – Propaganda

Olecko^12

Práve som sa vrátil zo Suwałki, malého pohraničného mestečka obsadeného Rusmi. V obci žije typické východné poľsko-židovské obyvateľstvo. V sobotu večer obsadila mesto rota litovských pešiakov. Nízki, podsadití Litovci majú kaki alebo moderné sivé uniformy; vidno ich po celom meste. Velí im kapitán. Civilnú správu vykonávajú dvaja sovietski komisári splnomocnení Moskovskou vládou. Je prekvapujúce, ako rýchlo a pružne pracujú. V miestnej správe sa nič nezmenilo. Na verejný poriadok dozerá mestská polícia, t.j. poľskí úradníci. Železnica a pošta fungujú bez zmeny. Ľudia sa správajú pokojne a zdá sa, že sú so súčasnou situáciou nanajvýš spokojní. Sedliaci z okolia usporiadali zhromaždenie, na ktorom sa uzniesli, že súhlasia so sovietskym systémom – čo je možno pokladať za výsledok ruskej propagandy. Sovietski komisári porozdávali brožúrky a letáky a popribíjali aj plagáty, v ktorých ubezpečujú obyvateľov, že židom nebudú brániť obchodovať a že sa nič nezmení. Platí sa sovietskymi rubľami, okrem nich si ľudia veľmi cenia aj ríšske marky. Nič nezhabali. Mnohí utečenci sa vracajú domov a vraví sa, že mnohí sa pridávajú k ruskej armáde. Medzi Litovcami a Rusmi vládnu priateľské vzťahy. Obe armády spolu kamarátsky komunikujú. Medzi oboma národmi zrejme existuje politický spor, no v armáde sa to neprejavuje. Úloha Litovcov je zjavná: sú predvojom ruskej armády. Litovci obsadzujú obce pri dobývaní nových území, no v bojoch ich využívajú málo alebo vôbec nie, pretože ich Rusi pokladajú za nespoľahlivých. Život v Suwałki je v každom ohľade slobodný a obyvatelia si po odchode Poliakov očividne vydýchli. Jediným obmedzením je zákaz vychádzania po deviatej hodine večer. Jediné trestné činy, za ktoré hrozí najťažší trest a to – trest smrti, sú predaj a požívanie alkoholu a rabovanie.

Sovietski komisári sú neprístupní, nedá sa s nimi porozprávať. Počul som, že jeden z nich je spisovateľ. Litovci tušia niečo o prímerí, nie sú si však istí a neveria tomu. Nálada je v každom prípade výborná, hoci nedostať tabak, a keď som porozdával sto cigariet, spôsobil som nemalý rozruch. Pravda, v Suwałki nie je ťažké vzbudiť pozornosť!

Neue Berliner Zeitung, 3. 8. 1920

Červená armáda

Súdruh vojenský lekár

Pred tromi dňami som v Augustówe videl, ako budil jednoduchý ruský vojak spiaceho vojenského lekára. Mužik nezakričal: Vaša jasnosť, pešiak Ivan Ivanovič Kolohin vás čo najposlušnejšie prosí, aby ste ráčili vstať, ale: Stavaj tovarišč!, teda „Vstávaj, súdruh!“

A verte-neverte, lekár naozaj vstal. Ak máte dostatok fantázie, aby ste si predstavili dôstojníka, ktorý nespí ďalej, keď mu pešiak povie: vstaň, potom pochopíte, aká je Červená armáda. To však ešte nie je rozhodujúce. Dôstojník totiž zostáva naďalej dôstojníkom. Videl som, ako si lekár vytrel z očí spánok a rozkázal mužikovi „pajďom!“ Lekár kráčal popredu a vzpriamený mužik za ním. Nedodržiaval odstup tri kroky^13, možno iba poldruha, keďže to bol vojak Červenej armády.

Dôstojníci a vojaci jedia v spoločnej jedálni, ale vojenská forma sa zachováva. V Červenej armáde nevládne dril, ale disciplína. Nepoužíva sa šikana, ale výcvik. Rusi nehádžu dlažobné kocky, ale strieľajú. Majú karabíny deväťdesiatky. Videl som aj zopár rakúskych manlicheroviek.

Organizácia sovietskej armády

Sovietske oddiely sú rozdelené na divízie, brigády, pluky, roty a sotne a nie na lúpežnícke bandy. Služobné predpisy pravdepodobne trochu okresali, no nejaké majú. Rusi pochodujú a pravdepodobne by zvládli aj vojenskú prehliadku, skrátka, Červená armáda nie je neorganizovaná skupina rabovačov ale armáda. Antimilitaristická armáda! Je to výsmech svetových dejín! Križiaci dvadsiateho storočia. Križiaci socializmu.

Jazdecké oddiely generála Buďonného^14

Na východopruskom fronte som vlastne ani nevidel regulárnu sovietsku armádu, ale iba dobrovoľníkov, väčšinou pešiakov. Boli to preslávené jazdecké oddiely generála Buďonného. Kedysi bol vyšším poddôstojníkom cárskej armády, niečo ako zástupca dôstojníka. Aktívnym prístupom sa v priebehu roka vypracoval na generála. Je jedným z najspoľahlivejších sovietskych veliteľov a vo všetkých jazdeckých oddieloch je veľmi obľúbený. Rozhodne je spoľahlivejší ako Brusilov^15, ktorý, ako som sa dozvedel, v poslednom čase nevelí na severnom fronte, ale pracuje v Moskve na plánoch pre generálny štáb pod starostlivým dohľadom sovietskych komisárov.

Čo sa týka generála Buďonného, hodnoverný informátor (poddôstojník ruskej armády, povolaním študent) mi povedal, že generál je vojak telom a dušou a presvedčený boľševik. Študent tvrdil, že sa dá ťažko predpokladať, že by sa z bývalého aktívneho strážmajstra cárskej armády stal socialista z presvedčenia. „Boľševikom“ však môže byť. Pravdepodobnejšie však je, že Buďonnyj, hoci v stratégii samostatný, no povahovo poddanský, je oddaný systému, ktorý ho vyzdvihol do generálskych výšok, aké sa mu v jeho vojenskom ponímaní sveta videli nedosiahnuteľné,.

Výzbroj dobrovoľníckych oddielov

Mnohí tvrdia, že boľševici, ktorí sa objavujú na východopruskej hranici, sú zle vyzbrojení. Nie je to pravda. Mýlia sa. Len oblečenie oddielov, ktoré teraz obsadzujú Poľsko, nie je jednotné. Ako som už spomenul, sú to dobrovoľníci. Bojujú v tých uniformách, v ktorých narukovali. Videl som len málo jazdeckých hliadok oblečených v rovnakej uniforme. Jednotnosť uniforiem závisí väčšinou od dôstojníka. Niektorí dôstojníci majú vojenský cit pre štýlovosť, a tak im na uniformách vojakov veľmi záleží. Sú to príznačne väčšinou nemeckí dôstojníci a poddôstojníci. Nemožno odhadnúť, koľko Nemcov je v ruskej armáde – tu a či vo východnom Prusku. Ostatní poddôstojníci nemajú čas rozmýšľať nad jednotnosťou uniforiem, a nezáleží im na tom. Videl som vojakov v starých hnedých kacapských^16 kabátoch, kožušinových baraniciach, jednoduchých tmavomodrých a bielych čiapkach, niektorí nemali ani čiapky a namiesto uniformy mali čierne rubašky. Dôstojníkov možno od vojakov odlíšiť, aspoň v rámci jazdectva, podľa stužky na košeli, no v mnohých prípadoch sa dôstojníci nedajú rozoznať od mužstva.

Morálna úroveň sovietskej armády

O demoralizácii ruskej armády nemôže byť ani reči. Preč sú tie časy, keď Rus predal čižmy a chodil bosky. A vôbec, Rusom sa už takmer nič nedá predať, pretože majú dostatok peňazí a pálenky nie sú schopní vypiť viac ako dostanú. Môžu si kúpiť jedlo a aj si ho aj kupujú. Dobrovoľnícke oddiely totiž nemajú dostatok menáže.

Ruskí vojaci už s ničím neobchodujú. A ani nefajčia a nerabujú. Nechcem veriť vlastným očiam: poľský žid sa prihovára kozákovi. Chcel by od neho kúpiť kožený opasok a kozák – ani mu ho nepredá, ani nevyťahuje nagajku – len sa usmieva a usmieva: Net, báťuška, net... Antisemitizmus sa oficiálne nevyskytuje. Antisemitské výroky, diskusie, hádky sa trestajú. Percentuálny podiel židov v ruskej armáde je pomerne veľký, ako mi povedal môj hodnoverný informátor. V každej sotni je priemerne dvanásť židov.

Platidlá

Rusi platia sovietskymi a litovskými peniazmi. Pešiaci zo 101. roty, ktorých som videl v Augustówe, mali veľmi veľa litovských papierových peňazí. Sovietskym jednotkám sa v Poľsku zdá všetko strašne lacné. Videl som, ako si jeden pešiak kupoval v židovskom obchodíku funt bonbónov. Dal za ne päťsto rubľov. Keď mu chcel žid vydať, mávol odmietavo rukou.

Dôsledkom tejto záplavy sovietskych rubľov je, samozrejme, prudký nárast cien. Na obsadených územiach stúpli v priebehu noci ceny o dvadsaťpäť percent. Obchodníci zo Suwałki a Augustówa už začali vyvážať tovar do ruského vnútrozemia. Je to jednoduché. Na sovietske územie sa dá prejsť s legitimáciou z obecného úradu alebo aj bez dokladov. Svet sa zmenil. Pas, kedysi ruská špecialita, sa stal cestovným a kultúrnym dokumentom „slobodného Západu“.

Znárodňovanie

Poplašné správy o násilnom a okamžitom znárodňovaní ruskou armádou sú nepravdivé, či minimálne prehnané. S každým väčším ruským oddielom prichádza aj civilný komisár. Ten dohliada na administratívne vedenie úradov, v žiadnom prípade však nie je oprávnený znárodňovať na vlastnú päsť. Správy o divých hordách, ktoré sú boľševikom v pätách a znárodňujú, sú, samozrejme, prifarbené. Vzhľadom na podmienky vládnuce v Poľsku je pochopiteľné, že sa v tyle postupujúcej armády vytvorili bandy rabovačov. Tieto bandy však neznárodňujú, ale rabujú. Skutočne sa bude znárodňovať len na nápadne veľkých statkoch, kde si sluhovia a slúžky rozdelia panský majetok. Sovietske oddiely by si určite dali poradiť od poľského majiteľa statku. Ten však už dávno zdúchol i s celým hnuteľným majetkom. Je samozrejmé, že sovietska armáda sa obracia s prosbou o radu a pomoc na tamojšie robotnícke organizácie a odbory. Od Červenej armády skutočne nemožno požadovať, aby žiadala podporu od Rádu maltézskych rytierov alebo feudálneho pánskeho klubu. O bezpečnosť sa starajú robotníci, ale starú políciu nerozpustili a napríklad v Augustówe prevzala funkciu akejsi domobrany. Jediný „teror“ ruskej armády spočíva v tom, že mestskí policajti si museli odopnúť biele pásky. Samozrejme, že po príchode sovietskych oddielov sa v každom poľskom meste okamžite sformovala rada robotníkov. Ak sa nemýlim, v Nemecku sa vytvorili rady robotníkov hoci tam nevpochodovali sovietske oddiely.

Nálada medzi obyvateľstvom.

Obyvatelia, ktorí sa za posledné dva týždne neodvážili vyjsť na ulicu, sa srdečne tešia z príchodu Rusov. Dá sa to pochopiť. Počul som, že v Suwałki Poliaci zrekvirujú dobytok, kone, peniaze a potraviny nielen židom a tamojším Rusom, ale aj svojim súkmeňovcom, poľským sedliakom. Za zabavený majetok samozrejme nezaplatili a zvieratá a predmety, ktoré im nechceli vydať, na mieste zničili, prípadne zabili. Pred odchodom zo Suwałki usporiadali malú vražednú oslavu. V Grodne zabili Poliaci šesťdesiat židovských rodín. Osvedčenou metódou oslepili sedemnásť mladých mužov, ženám odrezali prsníky a znásilnili neplnoleté dievčatá. Aj katolíkom sa ušlo. Nuž a keďže sa nekonalo obávané znárodňovanie, kresťania i židia sa tešia z príchodu sovietskej armády. Zákaz vychádzania platí od deviatej hodiny večer, ale moskovského času, čo je vlastne polnoc. A aj keď ide človek po deviatej po ulici, oslovia ho tovarišč – súdruh.

Kultúrna úroveň boľševickej armády

Duševná úroveň ruských vojakov zostala vo všeobecnosti na rovnakej úrovni, len morálka sa zlepšila. Rozprával som sa s viacerými kozákmi, ktorí nevedeli, kto to je Lenin. Naproti tomu je Trockij pre ruských vojakov legendárnou postavou. „Trockij,“ povedal mi jeden z nich, „je najväčším mužom na svete. Keď rozpráva, vojaci by mu dali všetko. Hovorí tak nahlas, že ho počujú dve roty postavené do širokého šíku. Trockij je väčší ako cár.“

Noviny som u ruských vojakov nevidel. Z času na čas im zadarmo pošlú oficiálny socialistický plátok. Správy z frontu im veliteľ číta pri nástupe. O politike im prednášajú študenti, spisovatelia a umelci, ktorí prichádzajú za vojakmi. Len máloktorí vojaci vedia písať a čítať. Politizujú. Vo výčapoch, kde sa, mimochodom, nepodáva pálenka, sedia mužici a nejaký židovský kamarát im predčituje.

Dobrovoľníci

Sotva možno odhadnúť, koľko mladých ľudí sa dobrovoľne hlási do Červenej armády. A nie sú to len Poliaci – dezertéri, ktorí utiekli a teraz sa vracajú, ale aj Nemci, a síce nemeckí robotníci z Porýnia. Na každej lodi zo Swinemünde^17 do Königsbergu pripláva asi dvadsať porýnskych robotníkov, ktorí sa chcú prihlásiť do Červenej armády. Zriedka sa im to pošťastí. Sú natoľko nešikovní, že chcú prejsť cez hranicu s riadnymi pasmi; no keďže spojenecká komisia v spolupráci s nemeckými úradmi zakázala prechod cez hranice, môžu sa na druhú stranu dostať len tajnými cestičkami. Nemecké stráže sú pozdĺž hraníc veľmi husto rozmiestnené, ale poľskí dezertéri, ktorí sa chcú dostať do Ruska, sa vynašli. Sprevádza ich vždy niekto, kto nechce prejsť cez hranice.Utečenec-simulant sa postaví na hraničnú líniu, aby ho strážnici pozorovali tak dlho, kým si nie je istý, že jeho kamarát je už na druhej strane.

Zbroja...

Tak je to teda s Červenou armádou. Neprenikne do východného Pruska. Nemôže sa dostať do východného Pruska. Vo východnom Prusku získava na sile hákový kríž. Keď som sa šiel z Insterburgu^18 do Königsbergu, zažil som nasledovné. V kupé, pri okne, tesne vedľa mňa stál mladý plavovlasý muž a rozprával sa s vonku stojacim pasažierom. Ten zvonka mu niečo s tajomným žmurknutím podal, predpokladal som, že je to zbraň. Z kupé sa zrazu vynoril malý, okrúhly, sýty obchodník z Insterburgu či okolia a povedal: „Počujte, mladý muž, ak neodídete od toho okna, sadnem si na vaše miesto.“

Mladý muž sa obrátil: „Nemusíte sa rozčuľovať.“

Ten druhý nato: „Inak by som si mohol myslieť, že ste žid. Ale vy ste Nemec.“

Nato mládenec ukázal na svoj hákový kríž: „Vyprosím si, aby ste ma takto urážali.“

Z tmavého kúta kupé sa ozval nariekavý hlas žida: „Vždy len žid, žid, čože ja môžem za to, že môj otec bol žid?“

Neskôr, keď som v Königsbergu vystupoval, náhodou som sa dotkol vrecka na kabáte hákového križiaka. Mal v ňom prinajmenšom armádny revolver. V ruke niesol debničku s muníciou. Bola veľmi ťažká.

Vo východnom Prusku zbroja.

Neue Berliner Zeitung, 5. 8. 1920

Revolučné knihy

Tri knihy: maďarská, nemecká a ruská.

Maďarská sa volá: „Zápasiace dediny“ od Bélu Révésza, vydal ju Rowohlt a do nemčiny ju veľmi zle preložil Stefan J. Klein.

Maďarské dediny. Muži putujú za prácou do Ameriky. Zostávajú po nich ženy, starci, dobytok, deti, cigánske dievča a pastier. Nebo je modré, leto horúce a v ženách sa prebúdza žiadostivosť. Všetky podľahnú pastierovi, cigánskemu dievčaťu, miestnym žandárom. Okrem toho sa v knihe opisuje továreň. Je horúca ako kapitola o zmyselnosti žien. A dediny „zápasia“, pretože po prvé zápasia muži, aby si udržali ženy, a po druhé zápasia ženy, aby zostali mužom verné. Oboje je márne. Okrem toho sa v Zápasiacich dedinách nedočítate nič.

Révész chcel napísať sociálno-revolučný román. Ale keďže sa mladí Maďari nezaobídu bez sexuality, dostali sa doň opustené ženy. A továreň pridal ako ospravedlnenie. Na sto štyridsiatich zo sto šesťdesiatich strán sa napínajú členky, stehná a vypínajú sa prsníky opustených žien. Ako pozadie slúži maďarská obloha namaľovaná chlipnými olejovými farbami a poprášená červenou paprikou. Modré nebo má takpovediac paprikové pehy. Z ženských tiel steká poetický tuk. Zároveň cítiť potuchnutú vôňu kadidla. A potom autor zahrá na katolícku nôtu. Mária to musí vydržať.

Aj ona.

Rowohlt, ktorý vydáva dobré knihy, vyprodukoval poriadny guláš. Rada pre mladých básnikov: zmiešajte továreň, utrpenie robotníkov a ženské stehná s katolíckym myrhovým šalátom, zneuctite takto revolúciu, a o vydavateľa máte postarané.

Nemec A. H. Zeiz nazval svoju knihu „Červené dni“ (Erich-Roeß-Verlag). V nej veľmi milo a zábavne opisuje revolúciu a život revolucionára, jeho vývoj od zasneného mládenca k pesimistickému skeptikovi a odtiaľ až k nadčloveku, ktorý všetkému rozumie, všetko prepáči. Božemôj, to, čo opisuje, nie je veľmi vzrušujúce, ale je to múdre a niekedy duchaplné. Šikovná kompozícia, typizované postavy, srdce a hlava sa podieľali na tvorbe rovným dielom. Táto kniha patrí k revolučným výtvorom, ktoré by sme mohli zhrnúť pod názvom „Buržoázne v revolučnom“.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Cesty do Ruska.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.