Hartwig Hausdorf

GRENZERFAHRUNGEN

Abenteuer am Rande der Realität

Copyright  ©  2019 by Ancient Mail Verlag Werner Betz

Alle Rechte vorbehalten

www.ancientmail.de

Translation  ©  2021 by Vladimír Čadský

ISBN  978-80-242-7096-8

Předmluva

Dobrodružství na pokraji naší reality

Od doby, kdy žijí lidé na této planetě, existují i dobrodružství, která musejí zvládnout. Tedy zážitky, které se zřetelně, nikoli však vždy pozitivně, odlišují od rutiny každodenního života. Jistě byly v neklidné historii lidstva doby, kdy veškeré denní dění, ba celý život byly jedním velkým dobrodružstvím. Tak tomu bylo v oněch prvních dobách, kdy člověk nemohl ráno s jistotou říci, že se dožije také večera. Tehdy šlo jednoduše jen o to, přestát každodenní boj o holé přežití.

Tato dobrodružství, kdy naši předkové museli obstát proti šavlozubým tygrům a dalším dravcům, však v deskách této knihy nenajdete.

Ve středu její pozornosti stojí spíše neobvyklá dobrodružství, která nás zavedou pěkný kus za hranice toho, co jsme se naučili vnímat jako „realitu“. A stejně tak to měli naučené i lidé – známí i méně známí –, kteří takovou zkušenost učinili. A mezi námi, v některých případech by se jistě rádi bez svých zážitků na pokraji reality obešli. U jiných současníků mohou takové události nezřídka způsobit hlubokou trhlinu v jejich dosavadním, důvěrně známém obraze světa.

Jedním jsem si docela jistý: U žádného z protagonistů dále vyprávěných příběhů nemohl být jeho život „poté“ stejný jako „předtím“. A to ještě pomíjíme skutečnost, že leckteří z nich své „dobrodružství“ nepřežili. Na to byl jejich kontakt s „jinou realitou“ za hranicí, kterou se z hluboko zakořeněné bázně zdráháme překročit, až příliš bizarní. Vždyť se stále ještě žije v tomto malém, těsnými souřadnicemi vymezeném systému pohodlně a bezpečně. Ten však s pravděpodobností hraničící s jistotou určitě neodráží celý nás vesmír.

V takové strašlivě střízlivé době, jako je ta naše, mají pro nás podobná dobrodružství neodolatelný půvab. Odkud se berou dosud neznámá nebo údajně dávno vymřelá stvoření ve světě, který je údajně do posledního kouta prozkoumaný? Jak se mohou před našima očima náhle objevovat hmotné věci, nebo naopak zase z našeho světa mizet a nezanechat po sobě ani stopu? A jak může čas, o jehož plynutí zdánlivě víme vše, dělat opravdové „kotrmelce“, nebo jak mohou jednoduše přestávat platit fyzikální zákony, které jsou tak pevně vepsány do našich učebnic? A nejexistenciálnější ze všech otázek: Jak je to s naším tělesným skonem? Opravdu smrtí všechno končí, nebo jen přejdeme do jiné roviny, jež je se světem, který známe, těsně spojena? Zůstáváme „na druhé straně“, nebo se vracíme, opravdu existuje něco jako znovunarození v jiném těle?

Mnohé z následujících dobrodružných příběhů, pokud ne všechny, by nás mohly zavést daleko za hranice toho, co jsme si vůbec dovedli představit. Slavný filolog profesor Werner Jäger (1888–1961) to pochopil již před několika desítkami let:

„Realita nekončí v bodě, kde končí naše vědění o ní.“ To, že naše školní vědomosti postrádají pro neobvyklé věci vhodnou zásuvku, neznamená, že záhady doopravdy neexistují.

A pokud jde o diskusi o tajemství „času“, univerzální génius Albert Einstein (1879–1955) přišel s tímto bonmotem: „Pro nás přesvědčené fyziky je minulost, přítomnost a budoucnost pouhou iluzí!“ Laik si to jistě dovede těžko představit, ale náš vesmír „tiká“ určitě docela jinak, než si obecně myslíme.

46 příběhů shromážděných v této knize se sice dotýká nejrůznějších témat, jedno však mají společné: Osoby, od nichž tyto zážitky na pokraji reality pocházejí, je skutečně zažily a protrpěly. Dvě z těchto dobrodružství pocházejí z mé vlastní zkušenosti – mimo jiné jedna opravdu matoucí příhoda, kterou jsem spolu s kamarádem zažil za bílého dne v útlém věku čtyř či pěti let. Nikdy dříve jsem se o tom nikde nezmínil, místo toho už desítky let hledám alespoň napůl vhodné vysvětlení. Možná byl tento incident právě tím, co mě přivedlo k celoživotnímu zájmu o rozmanité hádanky a tajemství naší existence…

1 Tragický konec expedice

První v australské divočině

Norský badatel a spisovatel, dobrodruh a etnolog Thor Heyerdahl (1914–2001), se ve světě proslavil především svými senzačními expedicemi. Například přeplutím Atlantiku na papyrových člunech „Ra I“ a „Ra II“, které dal postavit podle starých egyptských vzorů.1 Tímto projektem experimentální archeologie se mu podařilo dokázat, že Egypťané byli už dávno před Kolumbem schopni dosáhnout amerického kontinentu.

Na dohled od teras Ugab, mezi Khorixasem a Outjo v severní Namibii, leží farma Omburo, v jejímž areálu byly objeveny skalní malby z doby kamenné. Už čtyřikrát jsem obdivoval kresbu, jejíž stáří se odhaduje na čtyři až pět tisíc let, jež podle názoru některých archeologů zachycuje Egypťana. Cesta do jihozápadní Afriky pro něj byla nenáročné cvičení – zvlášť když uvážíme, že se synové ze staré země na Nilu dostali i o pěkný kousek dále. A to až do Austrálie. Na dvou skalních stěnách, 200 kilometrů na sever od Sydney, je tam do kamene vyryto 300 staroegyptských hieroglyfů. Vyprávějí příběh jednoho prince, jehož pohltilo dobrodružství daleko od domova, aby pak vyvrcholilo v tragickém konci.

U představitelů konzervativní archeologie to ovšem naráží na prudký odpor – okamžitě se vyrojila obvinění z padělání. Brzy se objevily pověsti, že původci podle kritiků padělaných nápisů je pár studentů, kteří zde počátkem osmdesátých let kempovali v divočině mezi obcemi Kariong a Woy Woy. Kritikové však zapomínají, že obyvatelé obou zmíněných obcí podávali zprávy o skalních rytinách již na přelomu 19. a 20. století.

Proti padělání hovoří ještě i další skutečnost, že totiž některé z hieroglyfů vyrytých do skal nejsou ještě ani zaznamenány v příslušných slovnících. Údajní padělatelé tady logicky nemohli hieroglyfy jen tak „obšlehnout“. K tomuto výsledku dospěl australský egyptolog Ray Johnson, který jako jeden z mála egyptologů zasvětil svůj život zkoumání a překládání nejranějších hieroglyfů. S velkou akribií sestavil vlastní, rukou psané slovníky; navíc převáděl prastaré texty z archivů Egyptského muzea v Káhiře do angličtiny.2, 3

Johnsonův překlad archaických hieroglyfů z divočiny odhalil tragické dobrodružství dávnověkých objevitelů, které osud zavál do daleké země s nemilosrdnou přírodou. Na konci příběhu je až příliš časná smrt urozeného vůdce expedice, prince jménem Džeseb. Tři za sebou následující kartuše – rámečky, do nichž se na staroegyptských nápisech zapisovala jména faraonů – uvádějí faraona Ra-Džedefa jako vládnoucího krále na horním i dolním Nilu, syna Chufua (Cheopse), který byl zase synem Snofruovým.

Tato fakta dovolují datovat poměrně přesně časový rámec expedice do doby krátce po vládě Chufua, jenž panoval v letech 2551 až 2528. Jemu se připisuje také stavba Velké pyramidy v Gíze, ačkoli se to zdá mimořádně sporné. Novější indicie totiž dovolují usuzovat na podstatně vyšší stáří jediného dosud existujícího antického divu světa. Vzhledem k tomuto časovému rámci se egyptská expedice do Austrálie musela odehrát před minimálně 4500 lety. A zmíněný princ Džeseb by pak s velkou pravděpodobností byl synem faraona Ra-Džedefa, který vládl zemi na Nilu po Chufuovi.

Hieroglyfy načrtávají cestu prince Džeseba i okolnosti jeho tragické smrti:

„Už dva roky byl na cestě, unaven, ale silný až do konce. Nepřestával vzývat bohy, radostné mysli, a pobíjet hmyz. On, služebník bohů, promluvil, to bůh přinesl hmyz (…) Putovali jsme přes hory, řeky a pouště, ve větru i v dešti, a žádné jezero nebylo na dohled (…) Byl zabit, když v této cizí zemi nesl v čele standartu zlatého sokola, (poté, co) na své dlouhé cestě překročil hory, řeky i pouště.“

Nápisy na té ze skal, která je silněji zvětralá, umožňují velice přesně nahlédnout na okolnosti Džesebovy smrti. Text začíná glyfem pro „hada“, po němž následuje symbol pro smrtící uštknutí („kousnout“) a číslicí „dva“. V překladu se to čte takto:

„Had kousl dvakrát. Věrní následovníci božského vládce Chufua, mocného vládce Dolního Egypta, pána dvou teslic (nástroje podobného sekyře s ostřím položeným příčně k toporu, panovnický symbol starého Egypta; HH), se již nevrátí. My však musíme jít vpřed a nesmíme se ohlížet. Všechny potoky a řeky jsou vyschlé. Naše loď je těžce poškozená, vyspravili jsme ji nouzově provazy.

Smrt přinesl had. (Na ránu) jsme dávali vaječný žloutek z truhlice s léky a modlili jsme se k Amonovi Skrytému, neboť byl dvakrát uštknut.“2, 3

Naprosto specifická okolnost, že princ nebyl uštknut hadem jednou, ale hned dvakrát, je indicie pro důvěryhodnost této dobrodružné historie, indicie, kterou bychom neměli podceňovat. Jedovatí hadi, když útočí, zpravidla kousnou jen jednou a z jedových zubů vstříknou do oběti tolik jedu, kolik jen mohou. To je stejné u všech druhů – a je úplně jedno, jestli je to kobra, chřestýš nebo mamba či cokoli jiného.

S jednou jedinou výjimkou: V některých krajích východní a jižní Austrálie se vyskytující pakobra (Pseudonaja textilis) se vyznačuje na jedovatého hada velice netypickým útočným chováním. Je pokládána za velice nervní, už při domnělém nebezpečí se stává vysoce agresivní a ihned kousne. Plaz patřící k čeledi jedovatých korálovců se nespokojí jedním kousnutím, ale kousne čtyřikrát až pětkrát.4 Egyptský princ tak určitě padl za oběť pakobře. V buši tohoto kraje na sever od Sydney je velice rozšířen, a pokud není rychle podán protijed, bývá jeho kousnutí smrtelné.

Hieroglyfy pak pokračují popisem uložení princova těla na pohřební máry:

„On, jenž zemřel, zde byl pohřben. Kéž se mu dostane věčného života. Už nikdy nebude stát u vod posvátného moře.“

Pokračování na skále zvěčněných hieroglyfů popisuje rozmanité přípravy a rituály pohřbu. Zcela evidentně přitom došlo k nepředvídanému narušení, když se malá skupina účastníků expedice vzepřela a odmítla poslouchat nového velitele.

„Uzavřeli jsme postranní vchod do pohřební komory kameny, které jsme našli okolo. Ale komoru jsme orientovali podle hvězd západního nebe.“

Litanie pohřebních rituálů je najednou přerušena, jako by práce náhle skončily v důsledku značných těžkostí. Zvlášť umístěná řádka s nápisem možná naznačuje důvod:

„Spočítal jsem dýky feláhů, vzal jsem si je k sobě a odnesl na bezpečné místo.“

Jak to vypadá, vzpoura skončila bez prolévání krve, takže bylo možno v pohřebním rituálu pokračovat a dokončit ho. Po výčtu několika modliteb a milodarů zanechaných u mrtvého těla končí text svěřený kameni slovy:

„Se zadním koncem královského hrobu byly spojeny a zapečetěny troje dveře věčnosti. Vedle toho jsme postavili nádobu se svatými obětinami, kdyby procitl ze smrti. Tak daleko od domova jsme pohřbili královské tělo a jeho majetek.“2, 3

Tak končí neobyčejná zpráva o neuvěřitelné expedici, tragické smrti a pohřbu egyptského královského syna, provedeném přesně podle tehdy platných pravidel. Ten evidentně již před 4500 lety prožil neuvěřitelné dobrodružství, kdy s posádkou odvážných druhů zamířil k břehům Austrálie. Té neznámé země na jihu – Terra australis inkognita –, která pak měla celá tisíciletí strašit v hlavách lidstva. Skeptikům se tento příběh líbit nebude, vždyť se do obrazu dějin, jak jsme se ho učili ve škole, vůbec nehodí. To pak je snadné všechno hned odbýt jako švindl, jako „hoax“.

Ale kdo má alespoň z poloviny logické vysvětlení pro skutečnost, že řeku Hawkesbury River, která se v tomto kraji vlévá do oceánu, zdejší domorodci od nepaměti nazývali „Berow-Ra“? To je staroegyptsky a znamená to „řeka Slunečního boha“.

Když jsem před pár lety „skálu s hieroglyfy“ v divočině Nového Jižního Walesu navštívil osobně, ocitl jsem se sám uprostřed neuvěřitelného dění. Ale o tom později na jiném místě…

2 Fotografie z roku 1531

Zjevení Juanu Diegovi

Mexiko, 9. prosince léta Páně 1531. Toho dne se sedmapadesátiletý Juan Diego vydává ještě před východem slunce na cestu ze své vesnice Toplpetlaku do Tlatilolka. O šest let dříve se tento Azték, jehož původní jméno zní Cuauhtlatohuac, dal pokřtít a od té doby se jmenuje Juan Diego. Téměř každý den se vydává na velice obtížnou, devět mil dlouhou cestu, aby navštívil ranní mši. Toto prosincové ráno je však úvodem k řadě záhadných zjevení, nad kterými nepřestáváme žasnout ani my, lidé 21. století.

Když míjel kopec zvaný Tepeyac, Juan Diego najednou uslyšel z jeho vrcholu zvláštní a nepozemsky znějící hudbu. Když se nezastavil a chtěl pokračovat v cestě, zavolal ho z Tepeyaku hlas: „Juanito! Juane Dieguito!“ Ohlédl se a spatřil „vznešenou dívku, jejíž roucho svítilo jako slunce, jako by odráželo jeho záři“. Juan padl na kolena, když tu ho zjevení oslovilo a tvrdilo, že je „skutečně svatá panna Marie“. Přišla, aby jí zde, na Tepeyaku, postavili svatostánek. A on, Juan Diego, byl vyvolen, aby tuto žádost přednesl mexickému biskupovi.

Azték se poslušně vydal na dalekou cestu do hlavního města. Teprve po mnohahodinovém čekání byl předveden před biskupa Juana de Zumarragu. Ten sice zprávu Juana Diega s jistým zájmem vyslechl, ale jen ho utěšoval slovy, „že se bude záležitostí ve vhodném čase zabývat“. Audience u božího muže tak byla – přesně vzato – hořkým zklamáním.

Juan Diego se tak vrátil k Tepeyaku, aniž cokoli vyřídil, a tam opět spatřil mariánské zjevení. Juan si stěžoval, že neuspěl, a prosil „královnu nebes“ úpěnlivě, aby přece poslala k biskupovi někoho, kdo by toho byl hodnější než on. Ta však byla neoblomná a trvala na tom, aby tam šel on osobně, a žádala, aby „bylo tvým prostřednictvím splněno mé přání, moje vůle“.

A tak se den na to dostavil opět k biskupovi, jenž byl už trochu nahněván, ale zároveň na něj udělala žadatelova vytrvalost dojem. A tak mu dal za úkol, aby zjev požádal o viditelné znamení, které by ho dokázalo přesvědčit, že jde opravdu o zjevení „nebeské královny“, Panny Marie.

Juan Diego se vydal, celý sklíčený a s pokleslou myslí, opět ke kopci Tepeyac. Jak asi bude dáma reagovat na biskupovu žádost? Ta ho již evidentně očekávala, protože ji, sotva došel, opět spatřil. Vyslechla si Diegovu prosbu, aby mu dala zmíněné znamení, a dokonce byla ochotna mu je dát. Ať sem zase přijde druhý den, 12. prosince 1531. Ale věci se zprvu vyvinuly jinak, než jak očekával.

Onoho 12. prosince totiž zcela náhle onemocněl strýc Juana Diega, Juan Bernardino. Rodina počítala s nejhorším, a synovec tak měl co nejrychleji přivést kněze. Cestou tam se plížil okolo kopce – v naději, že si ho zjevení nevšimne. To se však nedalo obelstít a doslova mu odřízlo cestu. Když mu Diego smutně vyprávěl o strýcově náhlém onemocnění, zjevení prohlásilo, že ho ještě v tu samou chvíli uzdraví. A uvedený Juan Bernardino se prý skutečně zázračným způsobem uzdravil. Ať už to bylo jakkoli, „vznešená dáma“ nyní dala Diegovi přesné pokyny, jak přinést „znamení“ požadované biskupem Juanem de Zumarragou.

Diego měl vystoupit na Tepeyac a tam, kde se mu Panna Marie zjevila poprvé, natrhat různá poupata a květiny. A to uprostřed zimy, resp. v roční době chudé na vegetaci. Juan Diego je poslušně natrhal, a uschoval je ve své tilmě, svrchním šatu z hrubých vláken agáve, podobajícím se ponču nebo zástěře. Potom se vrátil k čekající postavě, která úlovek zkontrolovala a vrátila ho Juanovi zpátky do tilmy. Nakonec mu dala za úkol, aby všechnu tu nádheru květů přinesl biskupovi.

Tam musel Juan Diego opět celé hodiny čekat, než ho pustili k biskupovi. Před očima biskupa a dalších církevních hodnostářů se nyní odehrálo to, co dnes označujeme jako „zázrak z Guadalupe“. Když svědek několikanásobného Mariina zjevení květy ze svého roucha rozprostřel na zemi, objevil se v nich zcela nečekaně obraz Panny Marie.

Konečně byl o pravosti zjevení přesvědčen i dosud pochybující biskup Juan de Zumarraga. Jak tajuplné zjevení přikázalo, byla na vrcholku kopce Tepeyac postavena zprvu malá kaplička a konečně roku 1695 velká katedrála. Veřejnosti je tam vystavována i tilma se zázračným obrazem.5, 6

Kostel se mezitím ocitl uprostřed dvacetimilionové metropole Mexico City, jež, jak známo, stojí na podmáčeném, nestabilním podloží, a tak byla na Tepayaku v roce 1976 postavena nová bazilika, do které se vejde více než 20 000 lidí.

Již v úvodu jsem konstatoval, že důkaz o dobrodružství Juana Diega na kopci Tepeyaku se dnes setkává s rostoucí bezradností. Obraz na tilmě je už sám o sobě zázrakem. Látku tvoří hrubá vlákna agáve, rostliny, jež je domovem v teplejších krajích Ameriky a vyznačuje se ztluštělými masitými listy. Takové tkaniny obvykle nevydrží déle než dvacet let. Ale tilma prokazatelně pochází nejpozději z roku 1531, takže bude zanedlouho 500 let stará. Vlastně by se už dávno měla rozpadnout v prach, zvlášť když v prvních stech letech byla uchovávána bez jakékoli ochrany.

Ale ještě fantastičtěji vypadá to, co je dnes na látce vidět. Barvy Mariiny postavy vysoké 142,24 centimetru se dochovaly překvapivě svěží. Podrobné zkoumání v minulých desetiletích dospělo k výsledkům, nad nimiž zůstává rozum stát. Jelikož byl obraz dlouhou dobu neustále vystaven kouři z kadidla a z nesčetných svíček, měly by být barevné pigmenty už dávno zničené. Ale nejen kouřem a dýmem, ale také ultrafialovým světlem, jež po celá léta vysílaly svíce, které přinášeli věřící.

Ačkoli to tak nevypadá, Mariina postava také není namalovaná, jak již v roce 1936 zjistil profesor heidelberské univerzity Richard Kuhn (1900–1967), nositel Nobelovy ceny za chemii. Vědec zjistil, že ve skutečnosti není na vláknech ani v nich žádná barva; a nedaly se najít ani žádné tahy štětcem. Ještě více matoucí byly výsledky důkladné analýzy, kterou v roce 1963 provedli experti firmy Kodak. Při ní se ukázalo, že obraz na tilmě má povahu a charakter fotografie!7

Ve prospěch tohoto vskutku fantasticky znějícího závěru hovoří objev, který již roku 1929 učinil mexický profesionální fotograf Alfonso Gonzales. Ten si všiml, že se v očích mariánské postavy zrcadlí cosi, co zcela evidentně představuje lidský obličej. Následovaly další výzkumy, při nichž vycházelo na světlo stále více podrobností. Jejich vrcholem jsou analýzy očního lékaře doktora Jorgeho Escalante Padilly z osmdesátých let minulého století. Ten použil počítač a elektronový mikroskop a narazil na zarážející detaily. V Mariiných zorničkách nad jakoukoli pochybnost našel obrazy tří osob a vedle stojící rodiny. Starší muž, zcela evidentně biskup Juan de Zumarraga, se živě baví s dalším mužem, tlumočníkem jménem Gonzales. Na zemi sedí na bobku Juan Diego, který právě rozprostřel tilmu a rozděluje květiny, které natrhal. Dále je ještě vidět čtyřčlenná indiánská rodina. Tvoří ji matka, která nese na zádech novorozence, a muž s malým chlapcem, jejich synem.8

Jinak řečeno: Na „tilmě z Guadalupe“ je s fotografickou přesností zachycena scéna, jak se tehdy, 12. prosince 1531, odehrála v rezidenci biskupa Juana de Zumarragy v hlavním městě Mexika. Se všemi zúčastněnými a svědky „zázraku“, předem ohlášeného záhadnou mariánskou postavou. Odrážejí se i s detaily v zornicích „nebeské královny“, která během celé události zůstala pro všechny osoby v místnosti neviditelná. Všechny je lze rozeznat teprve při použití digitální fotografické techniky.

Když jsem před několika lety v guadalupské bazilice stál na pohyblivém pásu a pomalu jsem projížděl okolo tohoto tajuplného artefaktu, kladl jsem si otázku, kdo asi mohl stát za událostmi, které pro tehdy sedmapadesátiletého Juana Diega znamenaly největší dobrodružství jeho života.

3 Cesta vzduchem

Neuvěřitelné dobrodružství

Hanse Buchmanna

Za informaci o tom, co se léta Páně 1572 přihodilo Švýcarovi Hansi Buchmannovi, vděčíme podrobným záznamům luzernského apatykáře, básníka a kronikáře Rynwarta Cysata (1545–1614). Úvodem Cysat lapidárně konstatuje:

„Léta Páně 1572, patnáctého dne měsíce listopadu, se náhle ztratil jeden krajan, Hans Buchmann řečený též Krissbühler, z Römerschylu u Rothenburgu, jehož jsem dobře znal. Vzniklo z toho velké rozčilení a pozdvižení. Zabývala se tím i vrchnost.“9

Co se stalo? Onen Hans Buchmann z Römerschylu – dnešního Römerswilu v kantonu Luzern – se onoho 15. listopadu 1572 vydal na cestu, aby konečně splatil jednomu věřiteli 16 zlatých, které mu dlužil. Když padla tma a tehdy padesátiletý Buchmann se ještě nevrátil domů, začali po něm jeho dva dospělí synové pátrat. V nedalekém lesíku brzy něco našli – ale všechno, co po něm objevili, byl jeho klobouk, plášť, pár rukavic a zbraň, kterou si pro svou bezpečnost vzal s sebou a která i s obalem ležela o kus dál.

V Buchmannových synech vzklíčilo strašné podezření. Báli se, že jejich otce někdo zabil. A hned také měli podezřelého: Klause Buchmanna, bratrance beze stop zmizelého, s nímž byl Hans už léta ve při. Muže udali, policie ho vyslechla a zase pustila. Po právní stránce se jejímu postupu nedalo nic vytknout. Nebylo mu totiž nic prokázáno a dosud byl pokládán za počestného občana. A jak také měl být vrahem, když se dokonce ani neobjevila mrtvola pohřešovaného? Na panu Klausovi tak sice ulpělo neurčité podezření, ale vrchnost měla zkrátka svázané ruce a nemohla v té věci nic dělat.

Prošlo pár měsíců, a i když to už nikdo nepokládal za možné, muž dávno prohlášený za mrtvého se do vesnice vrátil.

„Nakonec přišel na Hromnice následujícího roku (tedy 2. února 1573; HH) domů. Bez vlasů, bez vousů a obočí, s napuchlým obličejem, tvářemi samá rána a hlavou tak zřízenou, že ho kromě členů rodiny nemohl nikdo poznat.9

„Když se o tom všem doslechla vrchnost, dala ho zatknout a hned ho dvakrát či třikrát vyslechla a obviňovala, že ať už z jakékoli příčiny ve zlém úmyslu a nebezpečně utekl, a ptala se, proč uvrhl na svého bratrance podezření z vraždy, takže ten musel snášet zlobu a nenávist.“9

Hans Buchmann, který se nemocný, vyhublý a, jak se zdálo, o léta zestárlý musel zpovídat před úřady, vyprávěl tu nejpodivnější historku, jakou kdy rottenburští biřicové slyšeli. Ale nechme napřed o dalším dění promluvit Renwarta Cysata, luzernského písaře:

„Toho dne si vzal 16 zlatých v mincích a vydal se za mužem, jemuž dlužil. Ale nenašel ho. A tak šel napůl vyčerpaný do Sempachu, kde si dal k večeru nějaké pití, ale příliš nepil.“

Hans Buchmann tak podnikl dlouhou a namáhavou cestu pěšky, aby vyrovnal své dluhy, ale věřitele nezastihl. Proto se musel zase otočit, aniž co vyřídil, a cestou se zastavil v Sempachu. Kronikář Cysat zapsal, že Buchmann si sice „dal k večeru nějaké pití, ale příliš nepil“. Což asi znamená, že když odcházel z hostince, aby ušel zbytek cesty k domovu, nebyl ani opilý, ani neměl nijak otupené smysly.

Krátce na to se mu v lese, kde později Buchmannovi synové narazili na jeho věci, dramaticky změnil osud:

„Když se pak blížila noc a on chtěl jít k domovu, pak sotva přišel do řečeného lesa, najednou uslyšel podivné bzučení a hučení. Ze začátku to bylo, jako by se blížil roj včel, potom se mu však všemi těmi zvuky zježily vlasy a přepadl ho strach a hrůza, takže nevěděl, kde je a co se s ním děje. Ale neztratil odvahu, chopil se zbraně a mlátil jí kolem sebe. Tu pak najednou přišel o rozum, zbraň, plášť, klobouk i rukavice a hned nato ho to neslo vzduchem do cizí země, kterou neznal a ani tam nikdy nebyl. Nevěděl, kde předtím byl, zato cítil bolesti, měl nateklou tvář i hlavu a přišel o vlasy i vousy.“9

A potom přišlo to největší překvapení: Hans Buchmann byl v Miláně – v severní Itálii, na jih od Alp. Byl hrozně vyděšený a zmatený, vyhladovělý a div nelekl žízní, spíš mrtvý než živý. Jen pomalu zase přišel k sobě. Italsky nerozumí ani slovo, v cizím prostředí se nedokázal domluvit. Pomoci se dočkal, až když potkal německého strážného. Voják pro něj vyměnil italské peníze a Buchmann slíbil, že před návratem do Švýcarska podnikne pouť do Říma a Loreta. A nakonec, po několikaměsíčním putování, se 2. února 1573 vrátil do svého domova nedaleko Sempašského jezera.

Tam ho úřady vyslechnou, ale střízliví švýcarští četníci nestačí žasnout nad jeho téměř neuvěřitelnou historkou, jejíž podrobnosti nápadně připomínají podobné případy z moderní doby. Říkáme jim únosy – v angloamerickém jazykovém prostředí jsou známé také pod označením „abductions“ – a připisují se pravděpodobně nikoli z tohoto světa přicházejícím, srozumitelně řečeno: mimozemským inteligencím.10

Samozřejmě je možno k historkám, jako je tato, přistupovat s nedůvěrou. Skeptici mohou namítnut, že Buchmann byl alkoholik a že si to všechno vymyslel jako dobrodružnou výmluvu. Inkriminovaného dne, místo aby dlužné peníze vrátil, zašel do hostince v Sempachu a tam se pořádně „nalil“. Cestou domů si uvědomil, že ho čeká pořádný průšvih, a tak raději odešel pryč.

Později se ho však zmocnila lítost. Buchmann se vydal na cestu domů, ale cestou ho přepadli, což by dostatečně vysvětlovalo zranění a znetvoření. Ztrátu vousů a vlasů i obočí by také mohla vysvětlit syfilis, kterou se Buchmann na své „pouti“ nakazil. Možné to je, jisté však nikoli. Rozbor tehdejších událostí vede k docela jiným závěrům.

Hans Buchmann nebyl, jak výslovně uvádí luzernský kronikář, opilý. A proč by, kdyby se spontánně rozhodl zmizet do Milána, měl nechávat uprostřed lesa plášť a klobouk, zbraně i rukavice? Pouzdra na zbraně ležela rozházená na zemi – musel vytáhnout zbraň, aby se mohl bránit proti nějakému útočníkovi, který se zcela náhle objevil.

A proč by měl být, když nakonec došel do Milána, napolo mrtvý žízní a hladem? Buchmann měl 16 rakouských zlatých, což na tehdejší dobu byla docela slušná sumička, od níž můžeme odečíst jen pár krejcarů, které nechal v hostinci v Sempachu. A kromě toho, z jakého důvodu by měl jít právě do Milána? Do cizího města, které vůbec neznal, do země, kde nikdy předtím nebyl? K lidem, jejichž jazyku vůbec nerozuměl? Nebylo by bývalo rozumnější vydat se docela jiným směrem? Třeba do jiných švýcarských kantonů, nebo do Rakouska, anebo do Německa, v jeho době ještě rozdrobeného na spoustu malých státečků. Tam by mu rozuměli, tam by se mohl bez problémů domluvit.10

Co se opravdu stalo večer onoho 15. listopadu 1572? Švýcar jde samotný cestou lesem, když tu náhle uslyší „hučení a bzučení“, zvuk podobný tomu, jaký vydává roj včel. A zvuk je čím dál blíže. V panickém strachu vytáhne mušketu z obalu, vypálí a potom jí divoce tluče kolem sebe. V dalším okamžiku ho to zdvihne ze země a on ztratí vědomí. Jen si nejasně vzpomíná, že byl nesen vzduchem do cizí země. Když znovu přijde k sobě, je stovky kilometrů od svého bydliště. Jeho tělo je vyhublé, má hlad a žízeň. Tvář má strašně opuchlou, všechny vlasy mu vypadaly. Co zažil, musel být nejhorší zážitek jeho života. Dobrodružství, které by si byl rád ušetřil.

Na závěr se i zdá nanejvýš zajímavé, co o zážitku Hanse Buchmanna soudí luzernský kronikář. Domnívá se, že náhlé zmizení je dílem „nočního kobolda“. V chápání tehdejší doby – ještě přetrvávala neotřesitelná víra v elfy, čerty a koboldy – to možná nebylo tak docela špatně. Použil jen jiný název pro stejně starý jako nevysvětlitelný fenomén, který nám dnes připadá až nepříjemně důvěrně známý.

4 „Létající misionářka“

U divokých Jumanos na Rio Grande

Na člověka, který prokazatelně nikdy neopustil domov, byly okolnosti a následky jejího jednání více než dobrodružné. A že by si své výlety jen vymyslela, to si vzhledem k zázrakům, které její příběh provázely, nelze ani představit. Ale raději popíši dobře doložené události od samého začátku.

„Zástupci boží na Zemi“ byli naprosto bezradní. Výstižněji bychom mohli říci, že byli hluboce otřesení a zcela mimo sebe. Hned se začalo spekulovat, jestli v tom nemá prsty „ďábel“. Za normálních okolností se přece něco takového nemůže stát.

Psal se rok 1630. Španělský františkánský mnich Alonso de Benavida se právě vrátil ze své desetileté cesty do nových kolonií v Americe. Byl jedním z misionářů, kterých se tehdy tolik vyrojilo a kteří měli z pověření Svaté stolice v Římě obracet původní obyvatele Nového světa na křesťanství. Křížem a biblí – a když to nepomáhalo, tak i mečem a ohněm. Jeden z krajů, do nichž to pátera Alonsa zaválo, byla pouštní krajina na řece Rio Grande. Tam, kde dnes vede hranice mezi Texasem a Mexikem, zbožný duchovní narazil na divoký kmen Jumanů.

Jeho misionářský zápal však záhy dostal studenou sprchu. Již při prvním setkání s Jumanos mu nezbylo než konstatovat, že dalekou cestu vážil zcela zbytečně. Tito domorodci živící se jako lovci a sběrači byli totiž už zcela zjevně na křesťanskou víru obráceni. A nejen to. Alonso de Benavida nestačil žasnout ještě více, když mu Jumanos vysvětlovali, že jim křesťanství přinesla záhadná „dáma v modrém“. Ta jim prý ošetřovala rány a vyprávěla jim o Ježíši Kristovi, svém Pánu a spasiteli, který pro hříchy lidstva zemřel na kříži.

A také hned předložili františkánskému páterovi důkazy svého tvrzení. S hrdostí mu ukázali malou sbírku růženců, křížů a mešní kalich. Všechny tyto drahocennosti jim prý darovala dáma v modrém rouchu. Kněz, jehož tyto události hraničící s čarodějnictvím hluboce znepokojily, napsal ještě před návratem do vlasti několik dopisů, jež zaslal papeži Urbanovi VIII. a králi Filipovi IV. Španělskému. Žádal o zjištění, kdo ho v jeho misionářském úkolu předešel. Pokud věděl a jak ho informoval jeho řád, žádný duchovní ještě na území kmene Jumanů nevkročil.

Změna scény. Jsme nyní v klášteře Agreda, v Sierra de Moncayo, na západ od města Zaragoza v severním Španělsku. Mezi roky 1620 a 1631 uváděla mladá řádová sestra Maria Coronel de Agreda představené kláštera trvale do rozpaků svým tvrzením, že podniká pravidelné „misijní lety“. A sice k indiánskému kmeni Jumanů, žijícímu vzdušnou čarou 5000 kilometrů daleko na řece Rio Grande. Nikdo však nechtěl jejím „ujetým“ historkám uvěřit, vždyť prokazatelně klášter Agreda nikdy neopustila. A aby toho nebylo málo, ještě tvrdila, že při svých misijních letech viděla Zemi jako kouli. Takové tvrzení bylo tehdy více než nebezpečné a bývalo by mohlo snadno skončit obžalobou u inkvizice.

Maria Coronel, dcera přísně věřících rodičů, zažívala již od nejranějšího mládí paranormální jevy a vize. Když se pak Maria dostala do puberty, prožívala extatické stavy téměř pravidelně. Když jí bylo 17 let, vstoupila konečně do kláštera františkánek v Agredě. Život tam byl prostý a řídil se přísnou kázní. Maria se podrobovala dlouhým půstům, často si odpírala spánek a praktikovala sebemrskačství. K nejpodivnějším vlastnostem, které se u ní tehdy projevily, patřila schopnost odpovídat na nevyslovené myšlenky sester. A k tomu ještě přistupoval dar vznášet se, tedy levitace.11

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mezní zážitky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.