KLADIVO NA ČARODĚJE

1. Jiří Pavlovský: Magie pro každého

Připravujeme:

2. Jiří Pavlovský: Město mrtvých

3. Ondřej S. Nečas: Kruté stroje

4. Dušan D. Fabian: Sonáta pro Azazela

Copyright © Jiří Pavlovský, 2012

Cover © Lubomír Kupčík, 2012

Published by Nakladatelství Epocha, s. r. o., 2012

ISBN 978-80-7425-859-6 (e-pub)

ISBN 978-80-7425-860-2 (mobi)

KLADIVO NA ČARODĚJE

MAGIE PRO KAŽDÉHO

Praha, rok 2012.

Konec světa nemohl začít na příhodnějším místě.

A přitom to vypadá tak obyčejně: někdo zabíjí vědce zabývající se magií, vztahy mezi inkvizicí a mágy jsou více než napjaté, démoni se snaží ovládnout zločinecké podsvětí, do starodávné hry vstupují noví a velmi nebezpeční hráči, chodbami pod Olšanským hřbitovem procházejí mrtví a z blázince je unesen tajemný pacient.

Série Kladivo na čaroděje vás zavede do našeho světa, jak ho neznáte… a jak ho ani netoužíte poznat. Alespoň ne na vlastní kůži. Světa magie, temných přízraků, oživlých mrtvol, zabijáků, démonů, psychopatů, nekrofilů, upírů – a to mluvíme jen o kladných hrdinech. Ti, proti kterým bojují, jsou ještě mnohem horší…

Bez soucitu, bez morálky, bez pudu sebezáchovy.

Proti všem.

JIŘÍ PAVLOVSKÝ

Narozen v roce 1968 v Praze, spisovatel, komiksový (a filmový) publicista, překladatel a vydavatel.

Spolu s dalšími členy literární skupiny Rigor Mortis patří k autorské generaci (mj. Štěpán Kopřiva a Jiří Kulhánek), která v polovině devadesátých let vnesla do české fantastiky svěží vítr v podobě nekorektních, cynických a akčních příběhů.

Sám i ve spolupráci s dalšími autory publikoval řadu povídek, z nichž mnohé získaly žánrová ocenění: Noční návštěva a Dobro vítězí (Cena Karla Čapka), Eskorta (Cena Akademie SFFH) aj. Jakožto samostatný titul mu v rámci sci-fi série Mark Stone vyšel román Zatykač na Stonea.

Kladivo na čaroděje pak Jiří Pavlovský nejen vymyslel a napsal jeho první dva díly, ale rovněž na něj dohlíží a do série hodlá přispívat i v budoucnu.

Kladivo na čaroděje

Praha je magické město – a ta magie vás může zabít.

V tom lepším případě.

Když vám teče do bot, když vás pronásledují přízraky – koho zavoláte?

Tým Felixe Jonáše určitě ne. Pokud už by přece jen přijeli, tak vás nechají pekelným silám napospas, aby vám pak mohli vybílit byt. Jenže někdy je situace tak zoufalá, že vám nezbývá nic jiného, než obrátit se na lidi, kteří jsou naprosto odepsaní – a doufat, že to přežijete.

Série Kladivo na čaroděje vás zavede do našeho světa, jak ho neznáte… a jak ho ani netoužíte poznat. Alespoň ne na vlastní kůži. Světa magie, temných přízraků, oživlých mrtvol, zabijáků, démonů, psychopatů, nekrofilů, upírů – a to mluvíme jen o kladných hrdinech. Ti, proti kterým bojují, jsou ještě mnohem horší…

Předehra

Ten den, kdy Jáchym Kalach zemřel, znovu uslyšel ten zvuk. Včera ho slyšel poprvé. Nejdřív si myslel, že se mu něco dostalo do převodů kola a teď to tam šelestí, ale pokračovalo to, i když zastavil.

Možná má něco s ušima. Zatřásl hlavou. Měl pocit, že se to má dělat, když člověku zalehne v uších. Zvuk, jako by se něco otíralo o drsný povrch, dál tiše škrábal o třmínek a kovadlinku.

Tehdy si Kalach poprvé uvědomil, proč ho ten zvuk tak znervózňuje. Hýbal se. Nebylo to statické hučení v uších, posouval se, utichal a zase sílil. Byl to zvuk, který dělala živá bytost.

Kalach se rozhlédl. Dopředu i dozadu se táhla vilová ulička. Jednu stranu chodníku okupovala auta, na druhé venčil důchodce kokršpaněla. Když poznal postavu na kole, zvedl dva prsty k čelu v přátelském vojenském pozdravu. Kalach, ač nositel modré knížky, pozdrav opětoval. Byl doma. Tady to znal. Tady mu žádné nebezpečí nehrozí.

Jenže od toho obřadu před osmi měsíci, kdy se dostali do proudů magie hlouběji než kdykoliv předtím, se stále necítil v bezpečí. Byla to jejich práce, hledat pravdu… Ale jsou věci, které je lepší nevědět.

Znovu se ozvalo to, co připomínalo drhnutí látky o nerovný povrch, ale nikde poblíž nebylo nic, co by mohlo ten zvuk vydávat.

Klid, říkal si Kalach. Tyhle věci mají vždycky nějaké naprosto primitivní vysvětlení.

Nebo taky ne, řekl mu jeho vnitřní hlas. Víš sám, kolik je kolem divných věcí. Spoustu jsi jich viděl. Některé jsi i sám vyvolal.

Kalach slezl z kola, opřel ho o dřevěný plot, ze kterého už opadala většina zelené barvy a teď vypadal jako plotový zelenomodrý dalmatin, a nasál vzduch, jestli nezachytí slabou vůni magie. Cítil jen sladkou vůni kytek ze zahrádky, pachy z kuchyní, kde se připravovaly večeře, a trochu těch výfukových zplodin z hlavní ulice. Nic jiného.

Penzista už zapomněl, že ho pozdravil, a znovu zvedl dva prsty k čelu… a nechal je tam. Náhle to nepřipomínalo pozdrav, spíš hlaveň pistole přitisknutou ke spánku. Vrásčitá tvář se roztáhla do úsměvu. Kalach couvnul, narazil do plotu a ulicí se rozlehlo řinčení spadlého kola. Pes se rozštěkal.

Důchodce se překvapeně podíval na zvednutou pravačku a aby si nějak její chování odůvodnil, uhladil si prořídlé vlasy.

Kalach zvedl kolo. Netroufal si na něj nasednout, radši ho popadl za řidítka a kráčel ulicí dál.

A znovu to zaslechl.

Kdyby to aspoň znělo výhružně, ale byl to jen obyčejný zvuk.

Šchšchrškr.

Za okny vilek barevně blikala televize. Kalach tlačil kolo pod rudnoucí oblohou a říkal si, proč by se měl v takovémhle kýčovitém prostředí něčeho bát. Baráčky, kytky, západ slunce, pán venčící psíka, opilec opírající se o stěnu domu…

Opilec se pohnul.

Šchškrrršštr.

Nejdřív přišla úleva a pak strach. Úleva, když si Kalach uvědomil, kdo ten zvuk vydává.

A strach ve chvíli, kdy si všiml, že opilec upírá oči přímo na něj, nemrká ani nekmitá pohledem a ve stejném úhlu, opíraje se o zeď, se posouvá pomalu blíž. A s každým krokem se ozve to zašustění, jak se látka na opilcově kabátu otírá o omítku.

Je to jen opilec. Nebo místní magor.

Nikdy jsem ho tu neviděl.

Tak prostě jen magor. Přišel se podívat, co máme v popelnicích.

Kalacha lákalo nasednout na kolo a zkusit kolem muže projet, ale nemohl se zbavit iracionálního strachu z toho, že muž napřáhne ruce, chytí ho, strhne z kola a…

Co mi tak může udělat? Pozvracet mě?

Schškrtšššš.

Muž se blížil. Pomalu. Neměnnou rychlostí, opřený ramenem o zeď, která –

Skončila.

Muž bez sebemenší změny výrazu vstoupil do prázdna. Kalacha zabolely oči a podvědomě udělal krok vpřed, aby muže zachytil… ale ten jen udeřil ramenem do dřevěného plotu a pokračoval v cestě dál. Kabátem strhával oschlou barvu.

Všechno bylo v pořádku.

Až na to, že mezi koncem domu a plotem byla metrová mezera.

Kalach otočil kolo.

Důchodce stál na kraji silnice a dva prsty měl přitisknuté ke skráni.

Kalach naskočil na kolo a začal zuřivě šlapat. S každým šlápnutím se vzdaloval domovu, který ještě před chvílí představoval bezpečí. Ohlížel se za sebe, takže není divu, že včas nezahlédl auto vyjíždějící z boční uličky.

Najednou bylo kolo nad ním. Hasnoucí slunce explodovalo do bílé supernovy a chvíli po něm dorazila bolest. Něco tvrdého mu vyrazilo vzduch z plic. Teprve pomalu si uvědomoval, co se stalo. Narazilo do něj auto.

Ležel na silnici a zkoušel se pohnout. Bolelo to, ale šlo to.

Proti zapadajícímu slunci ani neviděl postavu, která vystoupila z auta a běžela k němu.

„To nebyla moje chyba!“ křičela postava ženským hlasem. „Já za to nemůžu! Jela jsem podle předpisů… nestihla jsem zabrzdit… to není moje vina!“

„Jde po mně,“ snažil se říct Kalach.

„Je vám něco? Mám zavolat sanitku? Asi mám, co? Ale není to moje vina, to přece všichni…“

Kalach se zespoda díval na ženu, jak se rozhlíží po svědcích, kteří by dosvědčili, že nehoda nebyla její vina. A pak ještě někoho. Někoho, kdo opíral se o plot a pomalu se blížil.

Kalach se pokusil vyhrabat se na nohy. Zvládl to. Nemá nic zlomeného. Kolo to schytalo hůř.

„Ležte!“ křičela žena. „Musíte být v té… pohotovostní poloze! Jestli máte zlomenou krční páteř, tak –“

Kalach jen mávl rukou. „Můžete… můžete mě odvézt?“

„Musíme počkat na sanitku… můžete mít vnitřní krvácení…“

„Je…“ Kalach nemohl popadnout dech. „Je mi… dobře. Jen mě odvezte…“

„Nechcete přece jen počkat na sanitku?“ Žena zaváhala. Kalach zavrtěl hlavou a málem spadl. Žena se konečně rozhodla a otevřela mu zadní dveře. „Nastupte si… ale opatrně, ať si ještě něco neuděláte.“

Kalach beze slova nastoupil. Bolelo to jako čert. Možná má přece jen něco zlomeného. Možná žebro nebo tak něco. Žena, spíš holka, když se na ni Kalach teď pořádně podíval, zvedla jeho kolo. „Zkusím ho dát do kufru, ano?“ řekla.

„Nechte ho být,“ řekl Kalach, ale to už klaplo víko kufru a zakrylo mu výhled zadním oknem. „Nechte ho být,“ zopakoval Kalach už jen sám pro sebe.

Muž u plotu nebyl. Zmizel. To by mělo být dobře, ne? Kde ale je? Nemohl jen tak zmizet…

Škrchchšch.

Kalachovi se zastavilo srdce. Nemohl dýchat. Bylo to blízko. Bylo to….

Bylo to hned vedle něj. Cítil to. Ale nedokázal se otočit. Zíral vpravo, na prázdnou ulici, ztuhlý hrůzou a bál se otočit. Jako by to, co sedí vedle něj, bylo mnohem hroznější, než to, co mu to může provést.

Proč se toho tak bojí?

Do výhledu mu vplula ruka. Byla bledá a hladká.

„Pomoc!“ vykřikl Kalach, ale z úst se mu vydralo jen zachroptění. Něco mu drtilo krk.

„Nejde to tam,“ řekla holka od kufru. „Bude vám moc vadit, když tady to kolo necháme? Nevejde se mi do kufru a nemám zahrádku. Můžu ho tady nechat?“

Vyserte se na to blbý kolo! byla poslední souvislá myšlenka, které byl Kalach schopný. Pak něco prasklo a Jáchym Kalach umřel.

I.

Mohutný ošetřovatel naštvaně dusal chodbou a Monika s Evženem se s ním snažili držet krok.

„Máme tady spoustu práce, víme,“ oznámil ošetřovatel, aniž by se na ně podíval. „Spoustu práce. Nesedíme tady celé dny na zadku. Spoustu práce.“

„Chápu,“ řekla Monika a tvářila se jako ztělesnění pochopení.

„A nemůžeme všeho nechat jen proto, že si lidi najednou, zčistajasna, vzpomenou na svýho otce.“

„To chápu,“ řekla Monika a odhodila si hnědé vlasy z brýlí „A je nám to moc líto, že vás takhle –“

„To bych pak nedělal nic jinýho. Od návštěv jsou návštěvní hodiny.“

„Už jsme to vysvětlovali vám i paní doktorce,“ řekla Monika.

„Vysvětlovali, vysvětlovali,“ zahuhlal ošetřovatel s nadřazeností člověka, který už nemůže klesnout níž, a tudíž se nemá čeho bát. „Vy nemáte jindy čas. A já ho mám na rozdávání?“

Ošetřovatel se zastavil u dveří.

„Tady to je?“ zeptal se Evžen. Ani se nesnažil, aby působil chápavě a trpělivě. Monika ho zpražila pohledem.

„Ne. Zastavil jsem se tady, protože je tu hezký výhled.“ Ošetřovatel vytasil svazek klíčů a dramaticky zachřestil. „Mám vám odemknout?“

„Není…,“ začala Monika.

„Co?“

„Nebezpečný?“

„Co já vím? Je to váš otec. Nejste mu teda moc podobný.“

Nebyli. Monika byla drobná hnědovláska a Evžen vytáhlý zrzek s věčně nakyslým výrazem. Teď momentálně ještě nakyslejším. „Je vám do toho něco?“

„Ne. Není. Já je tady jenom krmím a starám se, aby brali prášky a moc si ho nehonili.“

Nemocniční chodba smrděla dezinfekcí a barvou. Stěny byly čerstvě natřeny optimistickou zelenou, kterou by pacienti jistě ocenili, kdyby většinu dne nebyli zavřeni ve svých celách. Ošetřovatel odemkl a ustoupil. „Můžete dovnitř.“

Pacient stál zády k nim, čelem ke stěně. Nehnutě. Vysoká hubená postava s aureolou světle hnědých vlasů. Nehýbal se, jen dlouhé prsty sebou škubaly, jako by se dotýkaly elektrických drátů.

„Haló?“ řekl Evžen.

„To máte marný,“ řekl ošetřovatel, „ten se ani nehne. Jen tam stojí.“

„Nemluví?“ zeptal se Evžen.

„Ne.“

Muž stojící u stěny, jak si Monika všimla, byl oblečených ve vínových teplácích. Visely na něm, jako by je podělil po obézním bratrovi. Vlasy mu někdo ledabyle sestříhával, takže na různých místech dosahovaly různé délky. Hlavu měl zaklíněnou mezi ramena, tak jak to bývá u většiny vysokých lidí, kteří žijí celý život ve strachu, že narazí do horního rámu dveří. Záda měl ale rovná. Spolknul pravítko, říkal tomu skutečný Moničin otec.

„Nevypadá zrovna vykrmeně,“ odvětil Evžen.

Monika šla pomalu vpřed, směrem ke stěně, na kterou muž zíral. Zatím viděla jen špičatý nos, a levou tvář, a –

Pacient se podíval na ni. Ne. Ne na ni. K ní. Skrz ni. Kolem ní. Monika ustoupila.

„Klid. Občas tohle dělá. Ale nevidí vás. Nebo aspoň nechápe, že vás vidí. Nebo tak něco. Nejsem doktor.“

Pacient se otočil a znova ztuhl. Dlouhá postava s roztřepeným účesem a doširoka otevřenýma nemrkajícím očima vypadala jako něco mezi šíleným profesorem a číhajícím psychopatickým zabijákem. Obojí mohla být pravda. Monika si všimla šedých očí, úzkých rtů a propadlých tváří a litovala, že se k tomuhle nechala přemluvit. Vždyť jí ani neřekli, kdo to vlastně je. A měla tušení, že ani Evžen neví všechno.

„Tak co?“ zeptal se ošetřovatel a podrbal se na břiše. „Co teď máte za plány? Tatínka jste viděli, tak co budete ještě chtít?“

„Co budeme chtít?“ řekl Evžen. „Budu chtít vytáhnout tuhle pistoli,“ vytáhl pistoli a namířil na ošetřovatele, „a zastřelit vás.“

Ošetřovatel stačil jen otevřít pusu, než ho silný elektrický výboj srazil k zemi. Ve vypolstrované cele to ani nezadunělo.

„Tys ho zastřelil?“ vyjekla Monika.

„Jsi blbá? Vypadá snad tohle jako pistole?“

„Tak proč jsi mu říkal, že ho zastřelíš?“

„Chtěl jsem ho vyděsit.“

„Člověka dost vyděsí už jen to, když do něj pustíš elektriku.“

Evžen do ošetřovatele jen tak zkusmo kopl nohou. Žádná reakce. Otevřel tašku a vytáhl z ní bílé pláště.

„Tohle nevyjde,“ řekla Monika, ale vzala si jeden plášť na sebe.

„Uvidíme,“ zahuhlal Evžen. Oblékl se. „Ředitel blázince udělá to, co mu strejda řekne. Netroufne si říct ani fň. Strejda na něj ví věci ještě z minula, kdy se sem zašívali disidenti. Všechno bude v pohodě.“

„Každej si nás všimne,“ namítla Monika.

„Každej se na nás vykašle. Lidi se zajímají jen o to, co se jich přímo týká. O tom jsme se už bavili. Proto to taky děláme. Lepší svět, ne?“

„Lepší svět.“

„Podívej se na chodbu.“

Monika vyhlédla na chodbu. Uviděla zelenou barvu na stěnách, matné zářivky přisáté ke stropu, tlusté kabely táhnoucí se po stěnách a béžové prošlapané linoleum. „Nikdo nikde.“

Evžen si prohlédl pacienta a popostrčil si brýle na nose. „Vypadá snesitelně, ne?“ Zvedl muži ruku a zamával s ní Monice. „Nazdar! Jak se daří?“

V následující chvíli se opíral zády o stěnu cely a Monika mu vztekle dýchala do obličeje. „Tak poslouchej. Nevím, jestli ti to došlo, ale to, co tady děláme, je zločin. Zařídila jsem se podle tebe, protože jsem měla pocit, že víš, co děláš. Tak přestaň dělat kraviny. Tohle není hra. Musíme se odsud dostat.“

„Nezblázni se,“ syknul Evžen. „A koukej mě pustit.“

Monika o krok ustoupila. „Ty to pořád bereš jako hru.“

„No a? To se mám tvářit jako ty? Jako zasraná revolucionářka?“

„Až nás zavřou, tak chci vidět, jestli ti tenhle pohodový přístup zůstane.“

„Jestli jsi měla nějaké námitky proti plánu, tak jsi to měla říct před akcí. Teď není ta nejlepší chvíle.“ Evžen si zkontroloval bílý plášť. „Nepanikař.“

Monika zatnula zuby, řekla: „Já –“ a zaječela.

Ošetřovatel ležel na podlaze, z úst mu na podlahu vytékala stružka slin, oči měl nepřítomně zaostřené kamsi ke stropu, ale Moničino lýtko držel pevně.

K Moničině jekotu se přidalo ječení z okolních cel.

„Prašť ho! Prašť ho!“ ječela Monika.

Evžen kolem sebe těkal očima. „A čím asi?“ Vypolstrovaná cela velký výběr těžkých předmětů neskýtala. Vyběhl na chodbu, uběhl pár kroků, pak přeběhl na druhou stranu a vrátil se bezradně zpátky.

„Tak dělej něco!“ křičela poskakující Monika.

„Co asi?“

Ošetřovatel se sípavě nadechl.

„Usmaž ho! Střel ho!!“

„Neječ! Ta pistole byla na jedno použití!“

„Tak něco udělej!“

Evžen měl podivné zábrany kopat do ležících lidí, ale tentokrát se přemohl a nakopl ležícího ošetřovatele přímo do ledvin. Sevření nepovolilo. Evžen kopal dál, s čím dál větší zuřivostí.

Něco křuplo.

Ošetřovatel sebou cukl a vytřeštil oči.

„Je to dobrý, nějak jsem ho –“

Silné prsty druhé ruky obemkly Evženův kotník. Evžen si jen stihl pomyslet, jak může mít člověk, který pracuje v nemocnici, tak špinavé ruce – a už padal k zemi. Podlaha byla měkká, ale i tak mu otřes vyrazil dech.

„Svi… svině,“ řekl ošetřovatel. Evžen se převrátil, klekl si na kolena a nešikovně ho praštil pěstí do nosu. Monika zatím ošetřovatele kopala botou s přezkou do hlavy. Ne moc silně, ale vytrvale.

Pacient zatím stál a lhostejně se díval směrem k otevřeným dveřím cely.

Evžen udeřil ošetřovatele do krku. A pak znovu. A silněji. A ještě jednou. Dokud nezačal muž brunátnět a chrčet jako vypouštěný balon. Evženovi přišlo, že se zvuk šíří nemocnicí jako jedovatý plyn.

„Drž hubu! Drž hubu!“ zašeptal Evžen a přitiskl muži dlaň na pusu. Ošetřovatel chroptěl dál. Evžen přitlačil. Ošetřovatel rozevřel ústa a skousl.

Evžen zaječel.

Ošetřovatel, s obličejem od krve, vlastní i cizí, se vítězoslavně usmál.

Evžen se podíval na svou ruku. Něco na ní chybělo. „Ten hajzl mi ukousl prst,“ řekl překvapeně.

Usmívající se ošetřovatel se zakuckal a vytřeštil oči. Pustil Moniku i Evžena a chytil se za krk.

„Ukousl mi prst,“ řekl Evžen s pohledem na chybějící kus prsteníčku.

Ošetřovatel měl ústa rozevřená jako vycpaný sumec. Sípal a svíjel se na podlaze.

„Ukousl mi prst,“ zopakoval Evžen.

„On se dusí,“ řekla Monika.

„Co?“ Evžen se poprvé podíval na ležící postavu.

„Dusí se! Musíme zavolat pomoc!“

„Ukousl mi prst!“

Ošetřovatel sebou ještě párkrát škubl, a pak se přestal hýbat definitivně.

„Je mrtvý? Je mrtvý? Je mrtvý?“ opakovala Monika.

„Já nevím! Jak to mám vědět?“

„Možná je jenom v bezvědomí. Nemáš zrcátko?“

„Zbláznila ses? Zrcátko?“

„Jestli dejchá!“

„Ser na zrcátko! Potřebuju svůj prst!“

„Zabili jsme člověka… co budeme dělat?“

„Musím dostat zpátky svůj prst!“

„Kašli na prst! Musíme odsud pryč!“

„Na tom prstu jsou mý otisky,“ řekl Evžen a snažil se udržet zběsile kmitající myšlenky na uzdě. „Jestli ho najde policie, tak nás má.“ Monika se sesula a začala brečet.

Evžen propadl zoufalství. Byl v tom sám. Jestli je chytnou, tak Monika hodí všechno na něj. Od ní pomoct čekat nemůže. Tak co má dělat? Co má kurva dělat? Možná, kdyby sebou hodil – doma je za hodinu, vezme si pas, na hranicích je za chvíli, jenže dneska se odevšad vydává. A nemá žádný prachy. Proto se taky přidal ke strejdovi. Strejda měl kontakty ještě z minula. Kdysi byl borec a mohl být zase. A borce mohl udělat i z Evžena. A teď má na krku vraždu.

Podíval se do ošetřovatelových široce rozevřených úst. Něco tam vzadu bylo. Něco tam bylo…

Opatrně vsunul do úst nezraněnou ruku. Snažil se nedotýkat vlhkých stěn. Nedosáhl. Přitlačil a prorval ruku mezi zuby. Jazyk zatlačil do spodního patra. Jak to je? Je tam dýchací trubice a jícen. Musí tam být někde dva otvory. Prst musí být v dýchací trubici.

Už měl v ošetřovatelových ústech ruku až po zápěstí. Měl pocit, že ho mužovi vytřeštěné oči sledují. Ne, nemůže se pozvracet. Nesmí se pozvracet. Musí to zvládnout. Je to na něm. Tak se kurva vzchop, chlape!

Posunul ruku dál. Mužův krk se vyboulil, jako had, který polyká králíka.

„Co… co to děláš?“ vykvíkla Monika.

„Hledám… svůj prst…“

Něco nahmatal. Něco sevřel mezi palcem a ukazováčkem. Zatáhl za to. Nehlo se to. Zabral víc a vytáhl ruku, poškrábanou od zubů, ven. V ruce držel malý kousek masa.

„Doprdele. Já mu vyrval mandle,“ řekl Evžen.

„Má to nehet,“ špitla Monika.

„Co?“

„Nehet. Má to nehet.“

Evžen ten kousek masa otočil a uviděl nehet. Chvíli se na něj jen díval a pak strčil prst do kapsy. Bude to v pohodě. Nakonec to všechno dobře dopadne.

Takhle myšlenka mu vydržela pár vteřin, než zjistil, že sedí v místnosti, kde je:

– jedno mrtvé tělo

– spousta jeho krve

– spousta jeho otisků

– hysterická Monika (a spousta jejích otisků)

– nehybný blázen, kterého měli dostat pryč.

Možná by se měl radši rovnou zabít.

„V těch pláštích ven nemůžeme,“ řekla Monika zoufale. „Jsou od krve.“

„Jenom můj,“ zamyslel se Evžen. „A není jí tolik. Možná bude stačit, když ho otočím.“

Zkusil to. Vypadalo to divně, ale z dálky si toho člověk ani nevšiml. Dalo se to. „Tak jdeme,“ řekl Evžen. „Plán je stejný. Musíme se dostat k autu. Ve vrátnici mají instrukce, aby nás pustili.“

Evžen si v té chvíli připsal do seznamu problémů ředitele blázince, který věděl, že tu jsou a kdo je posílá. Za tohle ho strýc zabije.

Za tohle ho strýc možná vážně zabije.

„Nemůžu vstát,“ řekla Monika.

„Co?“ zeptal se nepřítomně Evžen.

„Nemůžu vstát.“

Evžen ji postavil na nohy. „Dobrý?“

„Ne.“

„Vydrž ještě chvilku. Vydrž. Prosím tě. Za chvíli jsme venku, odevzdáme ho a všechno zase bude v pohodě. Postarají se o nás. Tohle všechno smáznou, jako by se nic nestalo.“

„Ale stalo se to.“

„Uvidíš, všechno bude dobrý. Věř mi. Strýček se o to postará.“

Monika se na něj jen podívala.

„A nebreč. Doktoři nebrečí.“

„Já vím.“

Muž a žena v bílých lékařských pláštích vyšli na chodbu a každý držel z jedné strany pacienta s prázdným pohledem. Žena si rukávem volné ruky otírala mokrý obličej. Zabouchli za sebou dveře s nápisem Felix Jonáš a pokračovali chodbou vstříc východu z pavilonu.

* * *

Chodba se táhla do nekonečna a ještě o kus dál. Ještě před pár minutami jim hrozil snad jen trest za napadení, z čehož by se snad mohli dostat s podmínkou. Teď už byl v sázce kriminál.

Evžen měl zraněnou ruku strčenou v kapse. Zranění si sice ovázal kusem zničeného pláště, ale šok si na něm začal vymáhat svou daň.

„Je ti dobře?“

„Jo. Fajn.“

Někdo v dálce zařval: „Oběd! Všichni do jídelny!“

„Co to znamená?“ zeptala se Monika.

Evženovi se začaly dělat mžitky před očima. „Že je oběd. Že mají jít… všichni do jídelny.“

Dveře na druhém konci chodby se rozlétly a dovnitř vpadla postava v modrých teplácích. Za ní pádila obtloustlá sestřička. „Vrať se! Okamžitě se vrať!“

„Ne! Ne! Já nechci! Špenát je čert!“ Pacient se najednou zastavil a upřel bledý pohled na podivnou trojici. „Zlý lidi!“ zaječel.

„Ale houby,“ popadla ho sestřička za rameno. „Jsou to doktoři. Doktoři jsou hodní. Doktoři ti chtějí pomoct!“ Zarazila se a zamžourala směrem k doktorům a jejich pacientovi.

„Zlí lidi!“ využil pacient chvilky nepozornosti, vytrhl se a utíkal zpátky. Zřejmě usoudil, že špenát je přece jen bezpečnější. Sestřička se pustila za ním.

„Co teď?“

„Jdeme. A tvař se sebejistě.“

„Necítím se sebejistě.“

„Tak se tak tvař.“

* * *

Všechno šlo jako na drátku. Ošetřovatelé a doktoři po nich občas vrhli pohled, ale když dva lidé v bílých pláštích odvádějí pacienta, automaticky všichni předpokládají, že o tom někdo něco ví a že k tomu někdo dal souhlas a že není důvod, proč by si s tím měli dělat hlavu. Samozřejmě, malér by byl, kdyby cestou narazili na Jonášova ošetřujícího lékaře, ale tohle si Evžen pojistil a vybral si den, kdy měl volno. Pro případ dotěrných dotazů měli připravenou celkem přesvědčivou historku a pro ještě větší dotěry telefon na ředitele – aspoň původně. Momentálně si z toho nepamatoval ani slovo a pochyboval, že by vůbec dokázal promluvit.

Procházeli jídelnou. Byla to jistější trasa.

Lidé, kteří prohráli svůj boj s realitou, seděli sklonění nad talíři a plastikovými příbory z nich lovili kusy beztvarého nemocničního jídla. Někteří to do sebe házeli se zuřivostí, která nasvědčovala, že jim jídlo kdysi udělalo něco hodně ošklivého a teď přišel čas na pomstu.

Evžen si právě vyměňoval s vážnou sestřičkou rozpačitý úsměv typu „možná si na mě nevzpomínáte, ale už jsme se párkrát viděli“, když se rozkřičel první pacient.

„Krev! Krev!“

Vymrštil se na nohy a ječel pořád dokola: „Krev! Krev! Krev! Krev!“

Kapsa Evženova pláště byla rudá krví. Improvizovaný obvaz nestačil.

„Krev! Krev! Krev!“

Dívka, docela hezká, jak si Evžen všiml, začala ječet a kývat se dopředu, dozadu. O stůl dál se na sebe dva v teplácích vrhli a podle všeho se snažili ukousnout si uši. Jedna z pacientek to vzala jako pokyn ke svléknutí.

Do místnosti vpadli ošetřovatelé. Chaos se ještě zvýšil. Všichni ječeli, pištěli, křičeli a do toho se stále ozývalo pravidelné: „Krev! Krev! Krev!“ Nikdo si nevšímal trojice, která vyšla druhým vchodem. Nevšimli si jí ani dva ošetřovatelé, kteří kolem ní proběhli. Nevšiml si jí ani chlápek ve vrátnici, který se zrovna snažil telefonem zjistit, co se to děje.

„Jsme venku,“ řekl Evžen, když seděli v autě. „Povedlo se nám to.“

„Zabili jsme člověka.“

„Třeba ne,“ otočil klíčkem v zapalování. Chybějící prst dal o sobě bolestivě vědět. Ale teď na to nebyl čas. „Tím, že jsem ten prst vytáhl, jsem mu asi zachránil život. Určitě bude v pořádku.“

„Myslíš?“

„Určitě.“

Muž na zadním sedadle stále ignoroval všechno kolem.

„Kam teď? Měl bys jet do nemocnice… s tím prstem…“

„Ne. Ještě máme jednu zastávku.“

„Musíme sehnat doktora.“

„Ještě máme jednu zastávku.“

Evžen sešlápl plyn a vyrazil vpřed. Nevšiml si, že kousek za nimi jede druhý vůz.

* * *

Herna nebyla žádné Monte Carlo. Žádné rulety, žádné holky roznášející šampaňské. Jen cinkání hracích automatů, chlápci s mrtvýma očima usrkávající pivo z plastikových kelímků, kouř z cigaret, který štípal do očí, a snědí muži v šusťákových bundách, kteří se starali o ochranu a všechny pozorovali se směsí pohrdání a rasové nenávisti. Nikdo nemluvil, nikdo nic neříkal, všichni jen soustředěně bušili do tlačítek automatů.

„Sem?“ řekla Monika.

„Sem,“ řekl Evžen.

Monika se rozhlédla kolem. V pohledech, které ji šacovaly, nebyla žádostivost, jen nenávist zatracenců k lidem, kteří měli víc štěstí.

Vtáhli muže, kterého osvobodili z léčebny, dovnitř. „Potřebujeme volný automat.“

„Jaký?“

„To je jedno.“

Na chvilku utichlo cinkání. Ani se nemuseli dívat, aby poznali, že jsou momentálně zlatým hřebem večera.

„Dovolíte?“ protáhli se kolem vousáče ve špinavé vojenské bundě. Postavili pacienta k volnému forbesu a Evžen vylovil mince. Levačkou mu to šlo hůř.

„A co teď?“

„Teď ho necháme hrát.“

„To byl náš plán? Kvůli tomu jsme to všechno dělali? Kvůli tomu jsme,“ na poslední chvíli ztišila hlas, „zabili člověka?“

„To nevíme jistě, že jsme ho… to.“

Monika ho nevnímala. „Já se musela zbláznit. Jak jsem se do toho mohla nechat zatáhnout!“

Bílá šusťáková bunda se dala do pohybu jejich směrem.

„Nebuď hysterická,“ řekl Evžen. „Tohle si vyřídíme pak. Teď musíme…“ Evžen vhodil minci do slotu a digitální čísla se rozzářila. Pacient měl na tváři stále stejný nepřítomný výraz. Evžen znejistěl. Chytl pacienta za ruku a jeho prstem stiskl tlačítko Start. Pak zastavil první rotující kolo, pak druhé a třetí.

„Hele,“ řekl pacientovi. „Máš tři citróny. Jsi klikař.“

Z automatu vypadlo pár mincí a vzápětí zase zmizely v útrobách stroje. Evžen zvedl pacientovu ruku… ruku s napřímeným ukazováčkem. Tak předtím nebyla, nebo ano? Třikrát stiskl tlačítka – a mince zacinkaly. Další výhra.

Když chtěl zvednout pacientovu ruku potřetí, ucítil, že se pohybuje sama. Pustil ji. Pacient pomalu klikl na tlačítko. Blikání, točení a výhra.

Teď už k nim kráčely obě šusťákové bundy.

„Jdou sem,“ sykla Monika.

„Vidím. Hlídej magora, já je zkusím zdržet.“

Sáhl do podpaží, kde měl paralyzér. Byl vybitý, ale to oni nemusí vědět. Oba vazbiči udělali to samé. Jen nesáhli pro paralyzér.

V té chvíli se vchodové dveře rozletěly a dovnitř vpadly dvě postavy v kuklách. Ty pro zbraně nesahaly. Měly je v ruce.

„Kurva,“ zaječela jedna z postav ženským hlasem.

Vazbič stiskl spoušť a zastřelil Evžena. Jeho tělo narazilo zády do výherního automatu a dopadlo na zem. Hlava mu zaduněla o špinavou podlahu.

Žena v kukle vystřelila a zasáhla pikový symbol na automatu. Její partner střelil člena ochranky do nohy, ten spadl na zem a ještě v pádu rozstřelil zatemněnou výlohu. Do místnosti poprvé po dlouhé době vnikly sluneční paprsky.

Všichni běhali, křičeli a stříleli, jen pacient stál lhostejně u automatu, házel do něj flegmaticky peníze a ťukal do knoflíku s nápisem START.

Prchající gambleři srazili Moniku na zem. Chlápek se zuby jako zkažený sýr klesl na kolena a začal sbírat peníze z Felixových výher, než mu zbloudilá kulka vlétla zezadu do krku a spolu se zbývajícími zuby vylétla pusou zase ven.

Zraněný člen ochranky natáhl ruku – zlaté náramky se zaleskly – a vystřelil. Muž v masce vylétl dveřmi ven, ozval se náraz a vzápětí jekot poplašných alarmů. Lidi ječeli už dávno, jen to Monika nějak nestihla zaregistrovat.

Stejně jako si nestihla ani všimnout, kdo ji střelil. Jen věděla, že najednou leží na zemi, kousek od ní je něčí klobouk a že slyší cinkání mincí. Snažila se zvednout a ruka jí uklouzla po krvi.

„Sakra,“ řekla si tiše, a teprve pak se ozvala bolest.

Všechno kolem ztichlo. U vchodu klesla k zemi žena s pistolí. Jsme v tom spolu, holka, napadlo Moniku, než jí došlo, že ji s největší pravděpodobností střelila právě ona. Jeden člen ochranky se ke zraněné ženě sklonil a strhl jí z obličeje kuklu. Pak se otočil na kolegu a něco řekl. Monika ho neslyšela, ale zdálo se jí, že to bude něco jako: „Kdo to kurva je?“

Nastalo ticho a v něm znělo jen cinkání mincí o kov. Pacient pořád stál u výherního automatu a na kotoučích rotovalo tropické ovoce. Ochranka k němu vykročila, pistole v ruce.

„Hej!“ zaječel jeden ze střelců. „Nech toho! Okamžitě toho nech, ty svině!“

Monika ho skrz slzy pozorovala. Bolest jí trhala útroby na kusy, ale radši se dívala na pacienta… jakže se jmenoval? Felix Jonáš? Nedívala se na své zranění. Bála se. Bála se toho, co uvidí. Bála se, že… Ne, dostane se z toho. Za chvíli tu bude sanitka. Postarají se o ni. Dostane se z toho.

„Ten zmrd patří k nim!“

„Je to ňákej pošuk. Koukni na něj…“

„Já mu jednu nametu, až se z toho –“

V jednu chvíli se ochrankář díval před sebe, na pacienta – a vzápětí zíral na to, co se mu děje za zády, aniž by pohnul tělem. Pacient pustil jeho hlavu a snědý muž padl k zemi.

Druhý muž vyrazil.

Pacient se shýbl k muži se zlomeným vazem a když se napřímil, měl v ruce něco lesklého. V první minutě si Monika myslela, že sebral pistoli, ale ne, nebyla to pistole.

Druhý muž natáhl ruku se zbraní v gestu okoukaném z gangsterských filmů. A pacient mávl rukou.

Ne. Nebyla to pistole. Nebyl to ani nůž. Byl to zlatý řetěz, který měl mrtvý kolem krku. Řetěz se zaleskl ve vzduchu a ostře švihl členovi ochranky do tváře, do očí. Něco vycáklo, jako když dupnete do bahna, muž zaječel nepřirozeně vysokým hlasem a chytil se za obličej. V následující vteřině padal k zemi a jeho pistoli měl v ruce pacient. Namířil na řvoucího muže, stiskl spoušť – a zbraň suše cvakla. Pacient ji odhodil a rozhlédl se kolem.

Monika měla problémy zůstat při vědomí. Už to ani moc nebolelo, to je dobrý znamení, ne? Za chvíli tu bude sanitka. Klidně si může trochu odpočinout. Jen by si měla vymyslet, co bude říkat. Evžen je mrtvý, může to všechno hodit na něj. Koneckonců, byl to jeho nápad…

Ještě zahlédla, jak muž, kterého před chvílí vytáhli z blázince a který měl pomoc spasit svět a udělat z nich velké borce, strká do forbesu, jako by to byla jen dětská pokladnička, ten se převrací a padá přímo na hlavu řvoucího slepého muže.

Monika byla skoro ráda, že ztrácí vědomí.

Poslední, co slyšela předtím, než se propadla do temnot, byl trochu ochraptělý hlas, který říká: „Fajn. A teď… kde to sakra jsem a co se tu děje?“

* * *

Felix Jonáš stál uprostřed herny.

„Fajn,“ řekl pro případ, kdyby někdo zůstal naživu. „A teď… kde to sakra jsem a co se tu děje?“ Nikdo mu neodpověděl. Většina lidí měla moc práce s umíráním.

Svaly, které dlouho nepoužíval a které byly najednou vystaveny námaze, bolely jako čert. Ale teď nebyl čas na to, aby řešil své bolístky.

Rozhlédl se kolem. Nikde nikdo známý. Čili došlo na zprávu uloženou u právníka s přesnými pokyny, jak vrátit Felixe Jonáše po deseti letech zase mezi živé. A zřejmě se to někomu nelíbilo. To se celkem dalo čekat.

Deset let. Bože. Jenom těch filmů, co bude muset shlídnout, aby byl v obraze. Bude si muset obnovit průkazku do videopůjčovny.

No, to nebyl zrovna nejžhavější problém. Měl by odsud vyšumět dřív, než se objeví policie. I když, třeba v téhle době už policie neexistuje. Možná je to tu jako v Mad Maxovi nebo v Útěku z New Yorku? Situace kolem by tomu celkem nasvědčovala.

Ale pro případ, že ještě stále funguje civilizace, by bylo příhodné vypadnout.

A pak si všiml, že někdo je přece jen naživu. Sotva, ale je.

Sklonil se nad holkou. Umírala. Nemohl pro ni nic udělat. Škoda. Nebyla ošklivá. Zvedl se – když ho chytla za ruku. Pohnuly se jí rty, ale žádná slova nebyla slyšet.

Vyhrnul jí tričko. Nemýlil se, rána byla smrtelná. „Je mi líto,“ řekl. Holka ho už nevnímala. Dýchala slabě a nepravidelně a každý nádech mohl být poslední. Ale její sevření bylo pevné.

Felix Jonáš si povzdechl a znovu se nad holkou sklonil. Neměl magický talent, ale během těch let, co zabíjel lidi, kteří takový talent měli, se přece jen něco naučil. Pár základních triků. Dotkl se rány. Holka sebou trhla. Bezva. Neříkal žádná zaklínadla, žádné mnemotechnické pomůcky, prostě kus své životní síly přenesl na ni. Snad to zabere.

Holka otevřela oči a podívala se na Jonáše.

„Co se…“

„Klid. Ležte. Dal jsem vás dohromady. Tak trochu.“

„Vy jste… doktor?“

„Mám sotva maturitu.“

„Tak jak…?“

„Magie.“

„Magie?“

„Věřte mi. Můžete vstát?“

Holka se podívala na ránu. „Už to nekrvácí.“

„Mělo by se to zahojit. Ne hned, ale časem.“

„Zachránil jste mi život.“

„Ne tak úplně. Ale nekazil bych si tím setkání. Základní dotaz – víte, o co tady jde?“

„Ne tak úplně? Co tím myslíte?“

„To…,“ Felix Jonáš zachytil svůj odraz v zrcadle nad barem a zhrozil se. „Já vypadám! Proboha, to jsem byl v sibiřskym gulagu? Jako by mě právě vytáhli z popelnice. A co ty vlasy? Co mi to udělali s vlasama? To jsem se dal během bezvědomí k hipíkům?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Magie pro každého.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.