Maria Nikolai

DIE SCHOKOLADENVILLA

Copyright © 2018 by Penguin Verlag, a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by Favoritbuero, München

Translation © 2021 by Libuše Staňková

ISBN  978-80-249-4417-3

SVODŮM TOHOTO SVĚTA

✧✦✧

JEDNAJÍCÍ OSOBY

Victor Rheinberger: propuštěný vězeň z Berlína hledající ve Stuttgartu nový začátek

Rodina Rothmannových…

Wilhelm Rothmann: stuttgartský majitel čokoládovny. Patriarcha s velkými starostmi

Hélène Rothmannová: jeho francouzská manželka toho času v sanatoriu u Gardského jezera hledající v Rivě nový život

Judith Rothmannová: jeho energická dcera se zcela jinými představami o životě a velkou vášní pro čokoládu

Karl a Anton Rothmannovi: jeho synové, vykutálený párek dvojčat se samými lumpárnami v hlavě

… a jejich služebnictvo

Margarete: hospodyně

Dora: komorná

Babette: služebná

Gerti: kuchařka

Robert: podomek

Theo: kočí / řidič

Tři přátelé

Max Ebinger: syn majitele strojírny. Krasavec se slabostí pro ženy, absint a architekturu

Albrecht von Braun: potomek bankéřské rodiny

Edgar Nold: malíř, syn výrobce mýdel, který udělá úspěšnou kariéru

Juditiny přítelkyně

Dorothea von Braun: dcera bankéře von Braun, sestra Albrechta von Braun

Charlotte Wenningerová: dcera architekta

V Rivě

Georg Bachmayr: pacient sanatoria s přátelským zájmem o Hélène Rothmannovou

Egon Leitz: majitel papírny a pacient sanatoria

pán a paní Klock-Sanderovi: pacienti sanatoria

V Berlíně

Friedrich Rheinberger: Victorův otec, nadporučík pruské armády

Paul Roux (pseudonym: pan von Trauntin): soukromý detektiv se sklonem k zahálce

Otto Sawetzki: bratr studenta vojenské akademie v Berlíně, kterého Victor zranil v souboji

Ostatní osoby

Augustin Baldus: spisovatel a básník z Koblenze, příbuzný Edgara Nolda, Victorův spoluvězeň na Ehrenbreitsteinu

Böpplovic kluci: tři bratři, rváči z Degerlochu

bankéř von Braun: Rothmannův bankéř, otec Albrechta

starý Ebinger: zámožný majitel strojírny s ambicemi proniknout mezi urozené, Maxův otec

paní Ebingerová: jeho žena s širokým srdcem

Alois Eberle: mechanik, majitel dílny

Fritz: patnáctiletý výrostek sdílející Robertovy sympatie pro dělnické hnutí

paní Leitnerová: Hélènina bytná v Rivě

Historicky doložené osoby

Hermione von Preuschen

Tato nekonvenční malířka a literátka vedla skutečně rušný a napínavý život. Většina z toho, co je obsaženo v románu, odpovídá jejímu životopisu. Označení outsiderka, které může znít v textu až příliš moderně, si dala sama. To, že strávila Vánoce roku 1903 v Rivě, je však dramaturgická výpůjčka.

Maximilian von Harden Německý publicista a vydavatel týdeníku Die Zukunft, s nímž se (fiktivní) detektiv Paul Roux setká v Berlíně. V roce 1906 rozvířil Harden kampaň vedoucí k odhalení vysoce postavených homosexuálů (mezi nimi i v románu zmíněného Philippa von Eulenburg) z bezprostředního okolí císaře Viléma II., která se rozrostla ve státní aféru a silně poškodila reputaci císařského dvora. Navazující lavina procesů zaměstnávala justici ještě několik let.

Christl (Christoph von Hartungen)

Syn doktora Hartungena, majitele stejnojmenného sanatoria v Rivě. Tento muž udržoval skutečně asi jeden rok vztah s o mnoho let starší Hermione von Preuschen. Dvojice pobývala v Berlíně a v Rivě, také ale hodně cestovala, například na Korfu. Christl von Hartungen ukončil poměr písemně, když se, jak Hermione očekávala, zasnoubil s mladší ženou. Za svůj vztah s Hermione se později styděl.

Henriette von Arendt

Teta známé filozofky Hannah Arendtové byla první policistkou ve vilémovském Německu. V únoru 1903 nastoupila službu u stuttgartské městské policie. Tehdy devětadvacetiletá zdravotní sestra, které říkali „sestra Henny“, pocházela z feministických kruhů a starala se angažovaně o „padlé dívky“. Svou službu nevykonávala s tichou oddaností, jak se tehdy od žen očekávalo.

Místo toho otevřeně pranýřovala přehmaty na úřadech, v obecních zastupitelstvech i na policii. Stavěla se i proti etablovaným dobročinným spolkům a získala si mnoho nepřátel. Její nekompromisní a nepoddajný postoj vyústil nakonec roku 1907 ve skandál, který skončil tím, že Henriette Arendtová byla po křivých obviněních propuštěna od policie. Pokořená sepsala v roce 1910 své vzpomínky v knize Erlebnisse einer Polizeiassistentin (Zážitky policejní asistentky), která vyvolala skandál po celém Německu s centrem ve stuttgartské policii. Ke znovuobsazení jejího místa ve Stuttgartu nedošlo. Teprve o dva roky později byla v německém císařství zaměstnána opět policejní asistentka.

Prameny k Henriette Arendtové mi umožnily vhled do tehdejší stuttgartské společnosti a dovolily některé obecné závěry ke způsobu myšlení žen, které stály na prahu nového sebeuvědomění.

Mimochodem dělnice ve stuttgartských čokoládovnách vydělávaly opravdu tak málo, že si některé musely finančně přilepšovat prostitucí.

Postavy z Degerlochu, jako doktor Katz, učitel nebo farář, nemají s tehdy žijícími osobami nic společného. Jsou to fiktivní postavy, i když i k nim jsem si dělala rešerše.

Zmíněni byli také

Robert Bosch

Wilhelm Maybach

Gottlieb Daimler

Wilhelm & Emil Feinové,

vesměs úspěšní stuttgartští průmyslníci

1. KAPITOLA

Čokoládovna Rothmann ve Stuttgartu, koncem ledna 1903

Zvonek nade dveřmi důvěrně zacinkal a Judith Rothmannová vstoupila do obchodu velkovýrobny cukrovinek svého otce. Pečlivě za sebou zavřela dveře a otřela si mokré boty do rohožky. Počasí bylo opravdu příšerné. Celé dny pršelo a foukal studený vítr.

Jakmile ale zůstal nehostinný venkovní svět za dveřmi, nezaměnitelná vůně čokolády jí okamžitě zvedla náladu. Rychlým krokem prošla prodejnou vyzdobenou zrcadly, zlatými rámy a bohatým štukem na stěnách. Zkušeným zrakem přehlédla vystavené zboží.

Na nablýskaných pultech a v bíle nalakovaných vitrínách se návštěvníkům nabízely cukrovinky všeho druhu.

Kam oko pohlédlo, stály mísy a etažérky, skleněné bonboniéry a umně tvarované dózy. V nich byly navršené konfety ze sušeného ovoce, marcipán máčený v čokoládě, tyčinky s čokoládovou polevou, tabulky prvotřídních čokolád i rozmanité druhy bonbonů. V malovaných dřevěných škatulkách vyložených bílou krajkou se nabízel exkluzivní výběr Rothmannových cukrovinek pro nejnáročnější zákazníky.

Toho čtvrtečního odpoledne nebyla v obchodě o návštěvníky nouze. Judith procházela mezi pultíky, tu a tam upravila vystavené zboží, a přitom si nepozorovaně vložila do úst svou oblíbenou konfetu. S požitkem si nechala pomalu rozpouštět na jazyku hořkosladkou čokoládu a nenápadně pozorovala nakupující.

Pán v dokonale padnoucím obleku s kloboukem v ruce vybíral vhodný dárek, zřejmě na odpolední návštěvu. Možná hodlá překvapit svou milovanou, neboť se rozhodl pro směs jemných pralinek a červené fondánové růže. Dvě dospívající dívky se s chichotáním nakláněly nad mísou různobarevných dražé. Opodál si tři dámy v drahých hedvábných kostýmech nechávaly předvést to nejlepší z místní nabídky, zatímco matka čtyř dětí se navzdory přičinlivé pomoci guvernantky marně snažila mírnit hlasité a očividně přemrštěné požadavky svých potomků.

Na jaře musíme začít prodávat zmrzlinu, pomyslela si Judith při pohledu na dotírající klubko dětí. Umínila si promluvit o tom s otcem. Nedávno si koupila v antikvariátu knihu receptů od Agnes Marshallové a dočetla se, jak pomocí speciálního mrazicího stroje vyrobit z mléka, smetany, cukru a ochucovadel lahodný osvěžující krém. Ve své fantazii dál rozvíjela návody anglické cukrářky a už v duchu viděla firmu Wilhelm Rothmann jako prvního výrobce kdoulové, ananasové, vanilkové, a především čokoládové zmrzliny ve Stuttgartu. Kdoví, třeba pak otce ustanoví dvorním dodavatelem?

Judith byla hrdá na to, čeho dosáhla její rodina, a otcovo podnikání pokládala i za své nejvlastnější řemeslo. Jakmile se octla ve světě čokolády, hořela činorodostí a nápady. Ve skrytu duše věřila, že bude jednou spolurozhodovat o osudech firmy, i když otec veškeré její náznaky v tomto směru odbýval jako nezralé výmysly. Podle jeho názoru má žena zastávat místo v pozadí, jejím úkolem je starat se o domácnost a vychovávat děti. Judith ale neuniklo, že to nemusí být nutně pravidlem. Ve velkých městech, jako je Mnichov nebo Berlín, se stále více žen prosazovalo v obchodních povoláních. Proč by to jednou nebylo možné i ve Stuttgartu?

Dokončila obhlídku obchodu a obrátila se na jednu ze tří prodavaček, které v černých šatech a bílých naškrobených zástěrkách obsluhovaly nakupující.

„Slečno Antonie, nezapomeňte nabízet zákazníkům ty čerstvé mátové sušenky. Možná byste je mohly vystavit přímo na pultě.“

„Jak si přejete, milostslečno,“ odpověděla dívka a spěchala vykonat příkaz.

Mezitím matka s guvernantkou a houfem dětí dokončily nákup a chystaly se opustit obchod. Ve dveřích došlo k malé strkanici, protože každé z dětí chtělo vyjít jako první. Jedno z nich přitom vrazilo do guvernantky, ta zavrávorala a pustila z rukou právě zakoupené balíčky. Zatímco nabírala rovnováhu, nejmladší potomek zakopl o balíčky na zemi, rozplácl se jak široký tak dlouhý a okamžitě spustil křik.

„Budeš zticha!“ okřikla ho guvernantka. Matka se jen letmo ohlédla a vystrkala zbytek rodiny na chodník. Křik zesiloval, chlapec se válel po zemi a guvernantka vznášela další hrozby.

Aby situace dál neeskalovala, nabídla Judith plačícímu chlapci kdoulový bonbon a zvedla dítě ze země. Zároveň pokynula jedné z prodavaček, aby pomohla guvernantce posbírat balíčky. Jakmile byla rodinka venku, s úlevou za nimi zavřela dveře.

Někteří zákazníci měli ještě potřebu příhodu peprně okomentovat, většina jich ale jen pobaveně sledovala dění a vrátila se zpět k výběru zboží. Judith se lehkým kývnutím hlavy rozloučila s personálem a zadními dveřmi prošla k širokému schodišti spojujícímu obchod s továrnou.

Tady začínal pulzující život podniku, kouzelná říše kakaa, cukru a všelijakých přísad, kterou si Judith zamilovala od okamžiku, kdy sem jako dítě poprvé vkročila. Dnes jí ale čirou radost hatila nejistá tíseň kolem žaludku.

Při snídani se otec zmínil, že s ní musí večer cosi důležitého prohovořit. Od té chvíle Judith neměla klid. Otec takové vágní náznaky nemíval ve zvyku, a to její netrpělivost ještě zvyšovalo. Rozhodla se zajít za ním do kontoáru, i když věděla, že otec soukromé návštěvy v pracovní době nemá rád. Třeba jí něco prozradí hned.

Potlačila varovný vnitřní hlas a vystoupala po schodech do patra nad obchodem, kde se nacházely kanceláře.

V kontoáru panovalo soustředěné ticho. Více než tucet pánů v kravatách a tmavých oblecích se tu sklánělo nad pulty z leštěného dubu a pečlivě zaznamenávalo položky do účetních knih. Vonělo to tu papírem a inkoustem, politurou na nábytek a voskem na podlahu a také pánskou kolínskou. Jeden z účetních si všiml její přítomnosti a spěšně k ní vykročil.

„Co pro vás mohu udělat, slečno Rothmannová?“

„Je otec u sebe?“

„Ovšem. Ohlásím vás.“

„Není třeba. Je sám?“

„Momentálně u něho nikdo není, milostivá slečno.“

Judith poděkovala kývnutím hlavy. Zatímco se muž vracel na své místo za pultem, zamířila Judith na protilehlý konec místnosti, zaklepala na dveře z barevného skla a vešla dovnitř.

Otec stál u okna a pozoroval dění na ulici před továrnou. Když ho vyrušila, prudce se otočil, jako by ho přistihla při něčem nedovoleném.

„Judith!“ pronesl nedůtklivě. „Co tu děláš?“ Rychle se vrátil za svůj impozantní psací stůl s otevřenou účetní knihou. „Tvoji bratři zase něco vyvedli?“

„Ne, otče.“ Judith se opatrně usmála. „Tentokrát ne.“

„V tom případě by ses po nich měla podívat, než zase něco natropí.“

„Nemějte strach, otče, Robert na ně dohlédne.“ Podomek Robert vzal osmiletá dvojčata ráno s sebou na pochůzky. „Přišla jsem vám něco navrhnout.“ Judith doufala, že nezávazným hovorem z otce vyloudí alespoň náznak toho, co jí chce večer říct.

„Nemám čas,“ odsekl otec a chopil se tužky. „Nejlepší bude, když se hned vrátíš domů. Nebo můžeš pomoct připravovat vzorkové kolekce pro obchodní cestující. Promluvíme si večer.“

„Pokládám to za důležité,“ nenechala se odbýt Judith. „Pořád přece hledáte nové prodejní artikly, není to tak?“

„A ty snad o nějakých víš?“

Judith přeslechla podrážděný podtón. „Ano, když dovolíte. Je na to sice ještě brzy, ale věci se mají plánovat v předstihu. Tak jste to vždycky říkal. Napadlo mě, že by bylo dobré prodávat v létě zmrzlinu.“

Otec si posměšně odfrkl. „Tomu říkáš důležité? Buď tak hodná, Judith, nech mě pracovat. Nevím, kde mi hlava stojí. Teď se opravdu nemůžu zabývat nějakou zmrzlinou.“

„Některé věci se nedají odkládat,“ trvala na svém Judith. „Právě byla v krámě rodina s malými dětmi. Ty by si v létě přišly na své. Muselo by se všechno důkladně promyslet, způsob chlazení, doprava, ale…“

„Dost už,“ přerušil ji otec. „Možná tvůj nápad stojí za úvahu, ale já mám teď k řešení vážnější problémy. Vrať se domů. Nebo raději pošlu pro Thea, aby tě odvezl. A přes léto budeš mít stejně jiné starosti než míchat zmrzlinu.“

Judith zpozorněla. „Nerozumím vám, otče.“

„Tady není čemu rozumět.“ Otec zabubnoval prsty na desku stolu. „Sama nejlíp víš, co očekává otec od dospělé dcery. Budeš si doplňovat výbavu.“

Na chvíli se rozhostilo ticho. Judith se snažila pochopit význam otcových slov.

„Chcete říct, že se mám…“

„Vdávat. Přesně tak. V jednadvaceti na to už máš léta. Chtěl jsem ti to oznámit dnes večer, ale budiž. Teď to víš.“

Otec se sklonil nad účty.

„Ale koho si budu brát?“ zděsila se Judith. Nemohla uvěřit, že to otec myslí vážně, i když v poslední době měla jakési neblahé tušení. „Nikdo ještě není, nebo ano?“

„Zatím ne, ale brzy bude.“ Otec se jal vpisovat poznámky do účetní knihy. „Dám ti včas vědět. Měla bys mi trochu důvěřovat.“

Judith se roztřásla kolena. Nedobrý pocit nelhal. Tak tohle jí chtěl otec sdělit. Že ji hodlá provdat, aniž by měla právo k tomu cokoli říct.

Vší silou potlačila nutkání k ostré odpovědi. Nevhodná poznámka by všechno ještě zhoršila. Sevřela ruce v pěst, obrátila se na podpatku a opustila kancelář. Schodištěm se rozlehl klapot jejích vysokých střevíců. Ačkoli vůbec nechtěla brečet, koulely se jí po tváři slzy jako hrachy.

Copak žádá tak moc, když chce s vdavkami počkat, dokud se sama pro někoho nerozhodne? Dokud si sama nevybere muže, kterého bude milovat? Takového, který přijme a třeba i ocení, že jejím zájmem je práce ve firmě a že se nehodlá usoužit doma jako její matka.

Judith si přitáhla plášť k tělu a vkročila do sychravého odpoledne. Bez cíle bloumala po ulicích Stuttgartu, nevnímala déšť ani chlad, až se octla zpátky na stanici ozubené dráhy na Marienplatzu. Nastoupila do vozu směrem na Degerloch, do vzdušných lázní na předměstí Stuttgartu, kde jejich rodina obývala nemovitost v nově zbudované vilové čtvrti. Během jízdy se její zoufalství změnilo ve vzdor. Nedovolí nikomu rozhodovat o svém životě. Ani otci ne.

2. KAPITOLA

Vojenská pevnost Ehrenbreitstein nedaleko Koblenze, koncem února 1903

Z ranní oblohy prosvítalo mdlé světlo, aniž by se dotklo země. Nemělo ještě sílu rozehnat stíny uplynulé noci ani její chlad. V mlžném vzduchu prosyceném kouřem nesčetných komínů zanikaly barvy i hlasy, mizely obrysy citadely a utichal i mohutný proud Rýna, který se od pradávných dob pod zdejší skálou sléval s vodami Mosely.

Důvěrně známý zvuk odsunutí západky prořízl ranní ticho. Victor se odvrátil od zamřížovaného okénka a kývnutím hlavy pozdravil dozorce.

Byl čas.

Naposledy přelétl pohledem celu s prostým dřevěným nábytkem a železnou postelí, na niž před chvílí pečlivě složil modrobíle kostkovanou deku. Přehodil si kabát, popadl odřený kufr, na hlavu si nasadil klobouk a následoval hlídače do nehostinného rána. Přešli dvůr až k protilehlému východnímu křídlu. Před čtyřmi sloupy vysokého portiku zůstali na okamžik stát a Victora znovu ohromila vznosná velebnost budovy, jejíž klasicistní architektura byla v naprostém protikladu k vojenské strohosti zbytku pevnosti. Po chvíli ho zavedli do služebny velitele v prvním patře nad hlavní strážnicí.

Když o půl hodiny později vyšel opět ven, požádal dozorce o pár minut pro sebe. Muž přikývl a zůstal stát, zatímco Victor kráčel rozlehlým nádvořím kolem skupiny pochodujících vojáků k nevysoké hradbě. Pomalu odložil zavazadlo a opřel se rukama o široký okraj zdi.

Spíš tušil, než rozpoznával velkolepý výhled, který se odtud za jasného dne nabízí na Koblenz a obě řeky, jež se z tohoto místa vydávají mohutným obloukem na společnou cestu k severu. Teď se pod ním rýsovaly jen kontury domů, polí a kluk. Ze vzdálených kopců Vulkaneifelu s jeho tichými jezery a temnými lesy nebylo nic vidět.

Victor si povzdechl.

První okamžiky svého propuštění si představoval jinak. Nesčíslněkrát se viděl v představách před touto zdí jako pták, který se chystá roztáhnout křídla. Toužil do sebe nasát tu nezměrnou šíři, pohlédnout z výšky na vnější svět, než ho opět přijme za svůj a svět přijme jeho.

Sychravý únorový čas ho o tento zážitek připravil, ale Victor si nestěžoval. Po trpkých zkušenostech posledních let byl chybějící rozhled nedostatkem, který se dal přežít. Má to za sebou, a to je to hlavní.

Odvrátil se, popadl kufr a nechal se eskortovat z pevnosti.

Cesta ke svobodě vedla kolem strážnice u Skalní brány k předsunuté pevnosti Helfenstein a odtud dolů přes několik strážních hlídek a bran do obce Ehrenbreitstein.

S každým krokem podél příkré, nízkou vegetací porostlé skalní stěny si Victor budoval odstup od nedobytné pevnosti nad ním. Tenké podrážky jeho bot ztrácely na blátivé půdě stabilitu, a fakt, že se mu vždycky podařilo udržet se na nohou, ho naplňoval pýchou. Občasné poryvy větru mu hnaly studený vzduch do zátylku a tělo mu začalo prochládat. Když konečně dorazil do rezidenčního města, vypětím se mu třásla kolena.

Na pontonovém mostu musel počkat, až se výsuvná část mostu zavře za projíždějící parníkem, poté překročil Rýn, zaplatil dva feniky mýta a octl se na Rýnském nábřeží města Koblenz.

Obloha se vyjasnila.

Victor zaváhal.

Naposledy se ohlédl na vzdorovitou stavbu na skalním návrší nad řekou. S přibývajícím denním světlem získávaly její kamenné zdi určitější kontury.

Dva roky byla pevnost Ehrenbreitstein, tento zubatý symbol pruské nadvlády nad západem Německa s jeho změtí chodeb, přemostění a zásobovacích cest, ubikací vojáků, bytů důstojníků, služebních místností a kasemat, metr tlustých zdí, příkopů a bran jeho vězením. Odpykával si tu trest za souboj, kterému se nemohl vyhnout a jehož nešťastný konec ho katapultoval mezi zločince. Alespoň se mu dostalo výhody čestného arestu ve vojenské pevnosti, daleko od Berlína a tíživých vzpomínek na domov.

Zaslechl hlasy a smích, troubení lodní sirény, štěkání psa. Svět už opět nalezl svou řeč. I lezavý zimní chlad Victorovi náhle připadal osvěžující.

Směle vykročil. Nohy ho nesly stále rychleji a hlavu i údy mu prostoupil pocit nezměrného štěstí. Při vší euforii, která v něm vzklíčila, si ale uvědomoval, že nově nabytá svoboda v sobě skrývá nejen nekonečné možnosti, ale i jedno nejasné nebezpečí. A že se stejnou rozhodností, s jakou hodlá začít svůj nový život, bude muset uzavřít mír se svou minulostí.

Došel k mohutné dvoupatrové budově nádraží. Ostrá chůze ho zahřála, ačkoli se mu s každým výdechem srážela pára u úst. Koupil si jízdenku a posadil se v čekárně. Do příjezdu vlaku zbývala dobrá hodina.

V rohu prostorné haly objevil automat na cukrovinky. Před ním se postrkovaly dvě děti, zřejmě bratr se sestrou. Guvernantka seděla znuděná vedle, nos zarytý do knihy. Děti se začaly přetahovat, přičemž děvče v bojovnosti nijak nezaostávalo za svým bratrem. Nakonec dívka vybojovala tabulku čokolády a vítězoslavně odběhla. Chlapec se s brekem pustil za ní.

Victor neudržel svou zvědavost. Automaty ho vždycky fascinovaly a tenhle vypadal poměrně nově. Vstal a nenápadně si jej šel prohlédnout. Stollwerck z Kolína nad Rýnem. Firma už před lety prokázala velkou vynalézavost v odbytu svého zbožía vlastnoručně vyvinuté automaty teď vyvážela do celého světa. Prodávala se v nich třeba i mýdla nebo jízdenky na nádražích.

Přístroj měl litinový plášť v modrošedé barvě se zlatým zdobením a sahal Victorovi přibližně po bradu. Za okénkem ve tvaru lomeného oblouku byly vidět naskládané tabulky čokolády. Nad ním se nacházel otvor pro vhození mincí a na emailovém štítku návod k použití. Tabulka čokolády za deset feniků. Victor si rychle spočítal celkovou cenu obsažených čokolád a uvědomil si, že pro Stollwerckto musí být dosti výnosný obchod. Čokoládu si nekoupil, ale automat probudil jeho vynalézavého ducha. Zatímco se vracel na lavičku, v hlavě se mu rodily podobné konstrukce. Jakmile se v novém místě etabluje, pokusí se něco takového vymyslet. Při té úvaze vytáhl z kapsy kalhot zmačkaný papírek s adresou: Edgar Nold, Silberburgstrasse, Stuttgart.

Victorovi by nikdy nepřišlo na mysl hledat po svém propuštění štěstí zrovna ve Stuttgartu. Když mu ale jeho spoluvězeň tohle jihoněmecké rezidenční město tak vychválil, začal o něm vážně přemýšlet. Stuttgart se jevil jako město na vzestupu, což znamenalo pracovní příležitosti, a byl dost daleko od Berlína, aby Victorovi umožnil nezatížený začátek. Tam ho jistě nikdo hledat nebude.

Před několika dny mu navíc jeho spoluvězeň dal adresu svého vzdáleného příbuzného, právě onoho Edgara Nolda, u něhož se může po příjezdu do města přihlásit. Aby se snadněji zorientoval v cizím prostředí.

S hlasitým hvizdem vjel vlak konečně do nádraží a za skřípění brzd zastavil; ocelový kolos zahalený do oblaku kouře a páry. Z oddílů první třídy začali vystupovat cestující. Všichni zachumlaní do hřejivých plášťů a pelerín, muži s klobouky nasazenými hluboko do čela. Některé dámy měly na sobě drahocenné kožichy a ruce schovávaly do kožešinou podšitých rukávníků, zatímco jejich služebnictvo opatrovalo zavazadla a spěšně roztahovalo deštníky, aby chránilo panstvo před nepohodou. Z ostatních vagonů vystupovali méně majetní občané, kteří si své tašky a kufry vlekli v zimou zkřehlých prstech sami. Všichni spěchali k východu.

Victor vyšel z čekárny a vstoupil na peron. Trpělivě čekal, až se davy cestujících rozdělí do jednotlivých vagonů. V kupé třetí třídy si odložil kufr, posadil se na dřevěnou lavici a zamlženým oknem pozoroval ruch na nástupišti.

Konečně se přibouchly dveře, lokomotiva zahoukala a vlak se dal těžkopádně do pohybu.

Victorovi začal nový život.

3. KAPITOLA

Stuttgart, městská vila von Braunových, jednoho březnového večera 1903

Zelená tekutina se vábně třpytila. V křišťálových sklenkách na stole se lámaly odlesky absintu a vytvářely ve svitu dohořívajících svící jedinečnou náladu francouzské heure verte.

Ve stejně uvolněném rozpoložení se nacházeli tři mladí muži, kteří se tu v podvečer sešli, aby holdovali komplikovanému rituálu, jenž je už dlouho spojoval.

Byl to právě štíhlý a vysoký Edgar Nold, který ze své cesty do Paříže přivezl první láhev tohoto zvláštního vermutu, okouzlen nonšalantní bezstarostností, s níž mladí francouzští intelektuálové celebrovali své zelené hodinky. Od té doby jeho umělecká duše až příliš ráda podléhala šarmu tohoto nápoje. Poskytoval víc než jen příjemnou opilost. Edgara se pokaždé zmocnil pocit, že se vznáší nad všemi svými útrapami a mrzutostmi. A těch bylo víc než dost. Stačilo pomyslet na stále se nedostavující úspěch jeho malování. Mohl samozřejmě zachycovat na plátno realistické krajiny nebo tvořit portréty. Obojí bylo u vážených stuttgartských rodin v kurzu a dobře placené. Edgar ale nehodlal mrhat svým talentem na prosté zpodobňování skutečnosti ani na výrobu lichotivých podobizen příslušníků samolibé stuttgartské smetánky. Jeho fantazie směřovala ke vzdušným ornamentům a květinovým kreacím, originálním tvarům na hony vzdáleným těžkopádnému historismu. Vydělat se tím samozřejmě nedalo, ale Edgar věřil ve své nadání. Několikrát byl v Mnichově, kde se právě prosazovala nová umělecká generace, setkal se se stejně smýšlejícími výtvarníky a pokusil se uchytit jako ilustrátor v časopise Jugend. List vycházel už sedm let a stal se populárním fórem nové estetiky. Zdvořilá, ale jednoznačně zamítavá odpověď Edgara trpce zasáhla. Jeho obrázky jsou prý moc konzervativní. Edgar už ničemu nerozuměl. Pro Stuttgart příliš moderní, pro Mnichov zpátečnický.

No a před několika měsíci ho zlákala Paříž. Otec mu jen velmi neochotně zaplatil jízdenku, přičemž mu opět nezapomněl vytknout, že v osmadvaceti letech už by měl stát na vlastních nohou a nebýt závislý na otcovské podpoře. Jenže právě tato cesta se pro něj stala přelomovým okamžikem. Edgar konečně spatřil svou budoucnost. Na dlouhých procházkách městem studoval reklamní plakáty pokrývající všechny volné zdi a sloupy a propagující všechno možné – od cigaret a likérů přes módní oblečení pro pány, knihy a časopisy, až po operní a divadelní představení, ale především podniky lehké múzy, jako byl například Moulin Rouge. V obchodech s uměním si nechal ukázat plakáty z minulých let a byl fascinován redukovaným výrazem nedávno zemřelého Henriho Toulouse-Lautreca či odvážnými barvami Julese Chéreta.

Když se po několika vyčerpávajících dnech a nocích vrátil domů, byl rozhodnutý. Jeho oborem bude navrhování plakátů a obalů. Mezitím se mu dostala do ruky Učebnice moderní reklamy od Bruna Volgera. Od té doby zkoušel kopírovat v ní obsažené ilustrace a snažil se vynalézt vlastní styl. Věřil, že se prosadí na poli reklamy a konečně vybředne z finanční tísně. Jednou to musí přijít.

Slabé cinknutí ho vyrušilo z úvah.

Pročísl si rukou světlehnědé kadeře a pohlédl na kamaráda Maxe. Ten si právě položil stříbrnou lžičku přes okraj sklenky a umístil na ni kostku cukru.

Znali se odmalička. Synové zámožných podnikatelů, jejichž rodiny spojovalo letité přátelství. Max, dědic prosperujících strojíren Ebinger, Albrecht von Braun, potomek nejvlivnějšího stuttgartského bankéře, a on, malíř a bohém. Edgarův otec vlastnil továrnu na mýdlo, která v poslední době, pravda, poněkud stagnovala, a k uměleckým ambicím svého syna se stavěl s pokořujícím nepochopením.

Max na Edgara mrkl.

Ten si rovněž připravil lžičku a sáhl po kostce cukru. Nastal čas na nezávazné popichování mezi muži.

„Tak co, Ebingere, slyšel jsem, že máš brzy převzít firmu,“ oslovil kamaráda a položil si stejným způsobem lžičku na sklenku.

„Ani za sto let!“

„Za sto roků ne, ale možná za půl?“

„Nech ho, Nolde,“ vmísil se žoviální Albrecht, zatímco si chystal absintové rekvizity. „Vždyť oba víme, že Maxe pletací stroje ani za mák nezajímají. A jeho otec se stejně nevzdá fabriky, dokud nebude ležet v rakvi.“

„A proč si to nezařídit pohodlně, Ebingere?“ provokoval ho Edgar. „Dej si postavit do kanceláře psací stůl a papínka nech, ať se dál stará. Ty můžeš mezitím obletovat stuttgartské služtičky.“

„Ty už všechny zná,“ namítl Albrecht a přisunul připravenou sklenku pod jeden ze čtyř kohoutků skleněné fontánky uprostřed stolu.

„Už dávno!“ mávl rukou Max.

„Tak přemýšlej, zda nezkusit štěstí jinde. V Berlíně nebo v Mnichově,“ navrhl mu Edgar. „Radím ti Mnichov. Tam jsou holky od rány a nedělají drahoty.“

„Pojedu do Itálie.“

„Za holkama?“ žasl Albrecht.

„Jasně že za holkama,“ odvětil sarkasticky Max.

„To je ale zajímavá myšlenka,“ ožil Edgar. „Itálie. Myslíš, že tě starý pán pustí?“

„Je to moje rozhodnutí, ne jeho.“

„Na jak dlouho tam chceš jet?“

„Nevím. Na pár týdnů, možná měsíců.“

Edgar uznale hvízdnul. „Podívejme. Kdo by to řekl? Tvůj otec všude rozhlašuje, že máš nastoupit do vedení podniku, a o cestě do Itálie ani slovo.“

„Ještě to neví.“

Albrecht vyjekl údivem, zatímco Max přistrčil svou sklenku pod fontánku a opatrně otočil kohoutkem.

Ledová voda pomalu skapávala na cukr a po lžičce stékala do pohárku s vysokoprocentním absintem. Krátce nato se dostavil louchea čirý zelený destilát se proměnil v mléčně bílou tekutinu.

„Zelená víla procitá!“ zvolal fascinovaně Albrecht. „Musí být nádherná a jednoznačně je to ženská. To je holt tvůj svět, Ebingere.“

S těmito slovy otočil kohoutkem nad svou sklenicí a s požitkem pozoroval, jak zelená víla v jeho sklence dostává matně bílou barvu. „Ale nemyslete si, že já o pěknou ženskou nezavadím,“ dodal významně. „Právě naopak.“

Pohlédl na ostatní.

„No tak povídej,“ povzbuzoval ho Edgar a zavřel kohoutek na své straně.

„Známe ji?“ zajímal se Max, zjevně potěšený, že se rozhovor přestal točit kolem jeho plánů do budoucna.

„Dcera starého Rothmanna,“ triumfoval Albrecht.

„Judith Rothmannová? Vážně?“ Max nevěřícně zavrtěl hlavou. „To bych tedy nečekal!“

Albrecht spokojeně upíjel ze své sklenky.

„Moc hezké stvoření tahle Judith,“ konstatoval Edgar. „Blond vlasy a jasně modré oči. Směs kobaltu a ultramarinu. A postavička jedna báseň…“ Malíř naznačil rukou ženské křivky, zatímco Max si neodpustil šťouchanec do málo atraktivního Albrechta: „Jo, když jde o peníze, nejsou ženské vybíravé.“

„Její otec má sám dost prostředků, o to tady vůbec nejde,“ urazil se Albrecht.

„O to jde náhodou vždycky,“ trval na svém Max.

„Neposlouchej ho,“ vmísil se Edgar a pozvedl sklenku. „Smíme si na tu šťastnou novinu připít?“

„Absintem si připíjíme vždycky na svobodu,“ připomněl důrazně Max.

„Inu manželství, to není nic pro tebe, Ebingere,“ kontroval Albrecht, stále ještě dotčený. „Tobě by jedna žena vystačila nanejvýš na týden.“

„No, malá Rothmannová možná i na dva,“ zašklebil se Max.

Albrecht vztekle zafuněl.

„A kdy se můžeme těšit?“ vstoupil do hovoru Edgar, aby otupil ostří.

„Datum zatím nebylo stanoveno.“ Albrecht do sebe zvrátil zbytek nápoje.

„Ale o ruku už jsi požádal, ne?“

„Ne osobně. Papá mluvil s jejím otcem. Je to dohodnuté.“

„V tom případě už nestojí nic v cestě. Blahopřeju!“ Edgar měl upřímnou radost.

„A co nevěsta? Má do toho vůbec co mluvit?“ poznamenal kousavě Max.

Edgar se překvapeně podíval na tmavovlasého, atletického Maxe a poté na bezbarvého, obtloustlého Albrechta. „Snad nežárlíš, Ebingere?“

Max jen povytáhl obočí.

„Přece se ví,“ prohlásil Albrecht, „že tak důležité věci rozhodují muži. Tak to bylo, co svět stojí. Ženy z toho nemají pojem, jejich vědomí není uzpůsobeno k takovým… závažným rozhodnutím.“

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ utrousil Max.

„Judith Rothmannová je prý dost svéhlavá a má vysoké nároky. Možná tu opravdu ještě nepadlo poslední slovo,“ uvažoval Edgar.

Albrecht, kterému druhá sklenka absintu stoupla do hlavy, se nenadále rozesmál. „Přátelé, tentokrát je karta na mé straně. Vsaďte se, že ta malá Rothmannová mi bude zobat z ruky. Její papá už ji naučí poslušnosti. A vám zůstanou ostatní stuttgartské dámy. Tobě, Maxi, třeba nějaká ohnivá Italka, jestli z těch tvých plánů něco bude.“

Max míchal lžičkou ve své sklence a tvářil se, jako by Albrechtovu poznámku přeslechl.

„Vždyť je dobře, Albrechte,“ snažil se Edgar utlumit napětí. „Max Judith Rothmannovou nechá určitě na pokoji, má spoustu jiných možností. Přece není tak hloupý, aby si začal s pannou. Riskoval by, že se dostane do chomoutu, ani nebude vědět jak. A to by pro něj byla pohroma, co, Maxi?“

„Aby ne,“ poznamenal Max lakonicky, přičemž nechal odkapat lžičku a odložil ji stranou.

„Mimochodem, mám odnedávna spolubydlícího,“ změnil Edgar téma. „Bývalého vězně z Ehrenbreitsteinu.“

„A to je kde?“ zaujal Albrechta nový předmět hovoru.

„Nad Koblenzí, u Rýna. Zavřeli ho kvůli nějakému souboji, ale přesně to nevím. Moc o tom nemluvil.“

„Jestli seděl kvůli souboji, musel být u armády,“ dohadoval se Max. „Jinak se duely už nepraktikují, pokud vím.“

„Je to možné. Pochází odněkud z Pruska. Mou adresu prý dostal od nějakého mého strýčka, který tam seděl s ním. To mohl být jedině ten bláznivý básník, bratr mé matky, co žije v Koblenzi. Každou chvíli se mu podaří vybásnit něco protistátního. Moje matka je, myslím, jediná, kdo mu ještě občas napíše.“

„Takže ty sis jen tak vzal do bytu bývalého trestance,“ žasl Albrecht. „To máš tedy odvahu.“

„Připadal mi důvěryhodný. A už si našel práci, v pivovaru Dinkelacker. Myslím, že u mě dlouho nezůstane.“

„Ať je to, jak chce,“ uzavřel dobrosrdečně Albrecht. „Nevím, jak vy, pánové, ale já mám hlad. Nezajedeme nahoru do Degerlochu ke Lvu?“

„A stavíme se při té příležitosti u Rothmannových?“ zažertoval Edgar.

Albrecht se zazubil.

Max vyprázdnil sklenku. „Můžeme si dát něco i tady.“

„Ano, zůstaneme raději ve městě. Ale projít se na čerstvém vzduchu nemůže škodit. Co takhle U Orla?“ navrhl Edgar.

„Pro mě za mě.“ Max se zvedl.

„Na jídlo, na souboje a na ženy!“ zahlaholil rozverně Edgar, když se z bankéřovy vily vydali na cestu.

4. KAPITOLA

Vila rodiny Rothmannových v Degerlochu u Stuttgartu,

začátkem července 1903

Nastalo horké léto. Judith měla tuto roční dobu za normálních okolností velmi ráda, s dlouhými dny se jí ale vrátila starost, že otec své předsevzetí brzy ji provdat promění v čin. Poté, co na toto téma několik měsíců prakticky nepřišla řeč, otec nedávno u večeře obšírně vykládal o svatbě jakési vzdálené příbuzné, a přitom na ni vrhl významný pohled.

„Proč se my ženy musíme bezpodmínečně vdát,“ povzdechla si a sledovala v zrcadle toaletního stolku pohyby komorné, která jí toto nedělní ráno jako obvykle upravovala účes. Sluneční paprsek procházející oknem ji zašimral pod nosem a Judith s námahou potlačila kýchnutí, aby neohrozila dílo vznikající na její hlavě.

„Na vdávání přece není nic špatného, milostslečno,“ odpověděla Dora a sundala z kamen nahřátou kulmu. „Hodně z nás služebných sní o tom, že si jednou založí vlastní domácnost.“

„Hodně z vás? Ty taky?“ Judith si pohrávala s kelímkem krému na desce stolku.

„Já vlastně ani nevím, o čem bych měla snít, slečno Judith. To je ten problém se sny. Většinou se nesplní.“ Dora opatrně dělila Juditiny po pás dlouhé vlasy na jednotlivé prameny, špičku pramene zacvakla mezi želízka kulmy a vlasy na ni natočila. Tímto způsobem vznikly pravidelné vlny. Byla to náročná procedura, které naštěstí nebylo zapotřebí každý den. Ovšem vždycky, když si Judith předchozí večer umyla vlasy mýdlem a spláchla octem, bylo třeba ztracenou parádu pomocí kulmy obnovit. Ačkoli úplně rovné Juditiny vlasy nebyly. Když se ponechal prostor přírodě, zformovaly se do svévolných loken.

„Ale dejme tomu, že se splní. Co by sis přála, Doro?“

„Já bych ráda cestovala, milostslečno.“

Taková odpověď Judith překvapila. „Nelíbí se ti u nás?“

„Ale ano, jistěže se mi tu líbí. Ale vidět jednou něco jiného by bylo hezké.“

Judith se zamyslela a položila si přitom ukazováček na spodní ret. Zvyk, který měla z dětství. „Tomu rozumím. Já bych ráda navštívila matku u Gardského jezera. Podle toho, co píše, tam musí být nádherně. Ta obrovská vodní plocha a hory okolo. Také bych to jednou chtěla vidět.“ Judith na moment zavřela oči. „Ale nejvíc by mě potěšilo shledání s maman,“ dodala teskně.

„Určitě je to tam moc krásné. A milostivá paní se jistě brzy zotaví a vrátí se do Stuttgartu,“ utěšovala ji Dora.

„Doufejme,“ odtušila Judith. „Už je tak dlouho pryč.“

Dora požádala Judith, aby pootočila hlavu, a pokračovala v práci s kulmou. „Milostpaní si musí hlavně pořádně odpočinout. Tamní lékař bude jistě vědět, kdy ji pustit domů.“

Judith změnila téma. „Jak dlouho už jsi u nás, Doro?“

„Čtyři roky, milostslečno.“

„A předtím? Kde jsi byla?“

Dora zaváhala. „No, měla jsem několik míst, ale to jsem se ještě učila.“

Judith si náhle uvědomila, jak málo toho ví o služebnictvu v domě, ačkoli s nimi bydlí pod jednou střechou. „Kolik ti bylo, když jsi šla z domu?“ zeptala se opatrně, ačkoli věděla, že Doře tohle téma není po chuti.

„Patnáct. Nebyla jsem tak úplně mladá. Babette musela do služby už ve dvanácti.“

Dora dokončila ondulaci a začala vyčesávat vlasy do prostého vycházkového účesu. Za tím účelem spletla několik pramenů vzadu do copu, ostatní vlasy natupírovala a volně zavinula, takže v měkkých vlnách rámovaly Juditin obličej. Nakonec vytvořila z copu uzel a upevnila jej sponkami.

Judith se spokojeně prohlížela v zrcadle. „Tos udělala moc pěkně, Doro.“

„Děkuju, milostslečno,“ usmála se Dora, ale vzápětí zvážněla. „Smím se zeptat, proč jste proti manželství, slečno Rothmannová? Já myslím, že pro ženu je dobré, když má muže, který se o ni postará.“

„No, jak bych ti to vysvětlila. Myslím, že mi vadí hlavně to, že nás žen se nikdo neptá. Někdo rozhodne, že se máme zrovna teď vdát, a nejlépe i koho si máme vzít.“

„Ale možná že u dívek vašeho postavení skutečně otcové nejlíp vědí, kdo se hodí do rodiny a kdo vám může zajistit život, na jaký jste zvyklá.“

„Aťsi. Ale já bych se přesto chtěla rozhodnout sama, kdy a zda vůbec se chci vdávat, a hlavně, koho si vezmu. Jde přece o mě, nejen o rodinu a peníze. Kromě toho se ničeho nebojím víc než manžela, který mi bude předepisovat, co smím a co ne.“

„Tak to přece nemusí být,“ namítla Dora. „Muž má svou práci, tam si rozhoduje, ale domácnost je starost ženy. Tam si může zařídit všechno tak, jak chce ona.“

„Z tvého pohledu je to možná pravda, Doro. A pro mnoho žen je to životní cíl. Ale mě by nebavilo starat se celý den o dům a děti. Každopádně ne jenom. Představuji si, že…“

V tu chvíli někdo zaklepal na dveře.

Judith s Dorou se na sebe podívaly.

„Ano, prosím?“ zavolala Judith. Dovnitř vstoupila hospodyně Margarete.

Judith si okamžitě všimla jejího ustaraného výrazu.

„Promiňte, milostslečno. Musím odvést Doru. Milostpán nás nechal všechny svolat do haly.“

To nevěstilo nic dobrého. Jestliže se služebnictvo mělo shromáždit o obyčejném nedělním ránu ještě před odchodem do kostela, muselo se něco stát.

„Samozřejmě,“ odpověděla Judith a kývla na Doru. Ta udělala rychlé pukrle a vyběhla za hospodyní ven.

Judith neměla klid. Věděla, že zvědavost ji zrovna nešlechtí, ale rychle utišila špatné svědomí poukazem na potřebu starat se o blaho své komorné, která pro ni byla téměř kamarádkou. Musí zjistit, co se v domě děje.

V županu se opatrně vyplížila na chodbu a mezerou v zábradlí nakoukla do haly. Obvykle tady nahoře nebylo slyšet, o čem se dole v hale hovoří, ale otcův zvýšený hlas nabral tak pronikavý zvuk, že se nesl až k ní do druhého patra.

„Krádež je závažný přečin,“ hřímal. „Někdo z vás si může myslet, že se zas tolik nestalo. Že v domě je dost peněz a škoda se snadno nahradí.“

Judith sešla nehlučně o pár schodů níž, aby přehlédla celou situaci. Otec stál rozkročený před shromážděným služebnictvem, jeho pohled ale mířil na Roberta, podomka a chlapce pro všechno. Měl už tedy konkrétní podezření.

„Ale ujišťuji vás,“ pokračoval, a přitom dál fixoval Roberta očima, „že takový zavrženíhodný čin nebude v domě Rothmannových tolerován a bude po zásluze potrestán. Je neomluvitelný jak z právního, tak morálního hlediska!“

Pro usvědčeného zloděje to znamenalo okamžitý vyhazov bez vysvědčení, to Judith znala ze zkušenosti. Tu a tam se takové případy stávaly, zaměstnavatelé někdy podávali i trestní oznámení. Při vší kritice k otcovým rigidním způsobům měla pro jeho zlost a tvrdý postup plné pochopení. Ukrást věc, která člověku nepatří, bylo absolutní tabu. Ať už je pokušení sebevětší.

Ale kdo to mohl být? I ji napadal pouze Robert. Dora by nikdy nic takového neudělala. Šofér Theo a kuchařka Gerti u nich pracují už dlouho a Judith si nedovedla vysvětlit, proč by měli právě teď začít krást. Služebná Babette tu byla sice krátce, ale bylo to skromné děvče a jako zlodějku si ji Judith neuměla představit.

„Já to nebyl!“ bránil se Robert podobně hlasitým tónem, jaký předtím nasadil otec.

„Ach tak?“ zaburácel pán domu. „Pak se po těch manžetových knoflíčcích podíváme nejdřív do tvých věcí, Roberte. Potrefená husa kejhá vždycky nejvíc.“ S těmi slovy popadl Roberta za límec.

Judith už toho slyšela dost. Chtěla se vrátit do svého pokoje, když vtom za sebou zaslechla vzrušený šepot. Otočila se, rychle vyběhla nahoru a zahnala bratry ze schodů.

„To není nic pro vaše uši!“ napomenula je. „Koukejte, ať jste zpátky v pokoji!“

„Ale Judith,“ hlesl Karl, starší z dvojčat. „My ti musíme něco říct.“

„Jo, to musíme,“ opakovala druhá blonďatá hlava. „Je to strašně důležitý! Koukni!“

Anton přidržel Judith před nosem sevřenou dlaň.

„Co je to?“

Chlapec místo odpovědi dlaň otevřel.

„Antone!“ Judith měla co dělat, aby ztlumila hlas. „Co tě to napadlo?“

„To já ne…,“ ospravedlňoval se Anton. Judith oba rychle dostrkala do svého pokoje, než si v hale někdo všimne, že poslouchali na schodech.

Až když za sebou zavřela dveře, zeptala se přísně: „Co se tu děje?“

„No, Karl…,“ začal Anton, ale bratr mu skočil do řeči.

„Anton si chtěl hrát na vojáky. A protože vojáci vždycky dostávají vyznamenání…“

„… tak Karl říkal, že musíme najít něco, co vypadá jako řád,“ dodal Anton.

Nato oba zmlkli.

„Takže,“ shrnula Judith. „Hráli jste si na vojáky a potřebovali jste něco, co vypadá jako řád. A jak jste, prokristapána, přišli na otcovy manžetové knoflíčky?“

„No, otec byl u sebe v pracovně. Mysleli jsme, že jestli má někdo nějaký řád, tak určitě on,“ vysvětloval Anton.

„Jo, přesně,“ přitakal Karl a sledoval přitom kosa, který poletoval před Juditiným oknem. „Jenže do pracovny jsme nemohli, když tam byl, tak jsme šli do ložnice. A protože ty věci se tak hezky leskly,“ dodal s pohledem na knoflíčky ze zlata a perleti v Antonově dlani, „řekli jsme si, že by mohly taky stačit.“

„Tys to řekl,“ opravil ho Anton.

„Daly se dobře strčit do knoflíkových dírek a držely tam. Proto,“ vysvětlil Karl trucovitě.

„Víte, že tam dole právě někoho nevinně podezírají?“

Dvojčata se dívala do země.

„Teď uděláme následující: Odnesu ty manžetové knoflíčky zpátky do ložnice. Vy budete zatím hlídat. Kdyby se shromáždění rozcházelo, přijdeš mi to, Antone, říct. Položím ty knoflíčky tak, aby si jich otec všiml, jakmile si přijde pro sako na cestu do kostela. Ale ne na obvyklé místo. Při troše štěstí si bude myslet, že je sám založil.“

Chlapci vděčně přikývli a Judith je postavila na stráž. Sama pak v rychlosti provedla svůj plán. Myslela přitom na to, že by bratři zasloužili potrestání. Nechtěla si ale už od rána kazit neděli.

O hodinu později už čekali Judith, Karl a Anton oblečení do kostela v hale. Když se objevil otec, pohledy všech tří zamířily k jeho bílým manžetám vykukujícím zpod rukávů saka.

A opravdu. Ztracené manžetové knoflíčky se blyštěly na svém místě. Otec se mračil a Judith věděla, že je mu ta celá záležitost nanejvýš trapná.

„Judith!“ oslovil ji příkře.

„Ano, otče?“

„Dnes ráno se stala,“ otec si odkašlal, „jedna nemilá příhoda. Byl bych rád, kdybys po bohoslužbě zašla za paní Margarete a sdělila jí, že už se to vyřešilo.“

„Samozřejmě,“ odpověděla poslušně Judith, neodpustila si ale otázku: „Mám vyřídit ještě něco?“

5. KAPITOLA

Odpoledne téhož dne se v zahradě vily Rothmannových začal uskutečňovat další z uličnických plánů vykutálených dvojčat.

„Máš sirky?“

„Jé, na ty jsem zapomněl!“

„Páni, ty seš ale idiot, Antone.“

„Skočím pro ně.“

Anton se sklepními dveřmi protáhl zpátky do domu. Zakrátko byl zpět a ukazoval bratrovi obdélnou krabičku. „Dej to sem!“ Karl mu vytrhl sirky z ruky a strčil si je do kapsy u kalhot.

„Ale já jsem je vzal!“ protestoval Anton.

Karla to nevyvedlo z míry. „Jenže já jsem starší. A tobě by akorát po cestě vypadly a už bychom je nenašli.“

„To není vůbec pravda. A stejně ses narodil jenom o deset minut dřív.“

„O dvanáct!“ Karl zvedl plátěný ruksak, do něhož schovali dřevěné třísky. „Jdeme, Antone! Jinak z toho táboráku dneska nic nebude. Máš pušky?“

„Jasně!“

Anton si demonstrativně přehodil přes ramena obě dřevěné zbraně, které dostali před měsícem od otce k narozeninám a které teď působivě doplňovaly jejich výbavu. Důkladně vyzbrojení se vydali na cestu do vesnice.

Oba byli na svůj věk dobře rostlí a zdatní. Stonali zřídka, a pokud ano, vždy se brzy zotavili. Z obvyklých půtek s chlapci ze sousedství odcházeli většinou vítězně. Naopak starosti působil jejich otci prospěch obou synů ve škole a jejich naprosto nedostatečná disciplína. Přitom se nedalo říct, že by se nesnažil je vychovávat. Kázání, výprasky, posílání spát bez večeře, zavírání v pokoji, v horším případě ve sklepě, žádný z těchto trestů nebyl chlapcům neznámý. Všechny se ale míjely účinkem, stejně jako stížnosti a výchovná opatření učitele.

V zoufalství přikročil otec nedávno k v pravdě revoluční výchovné metodě a koupil dvojčatům knihu od Karla Maye. Kochal se nadějí, že fascinace příběhem povede k tomu, že chlapci začnou alespoň víc číst. Nemohl tušit, že Vinnetou, Rudý gentlemanpohne jeho syny nejen ke zvýšení čtenářské kompetence, ale stane se nevyčerpatelnou zásobnicí dobrodružných nápadů všeho druhu.

Dnes se Karl rozhodl napodobit scénu z titulního obrázku a zapálit táborový oheň minimálně tak vysoký, jako je na ilustraci. Anton, který byl povahou spíš opatrnější, ale většinou se nechal bratrem strhnout, opatřil proviant a oba už se těšili na dokřupava opečené chleby s tlustou vrstvou másla. Do ruksaku putovalo obé ne úplně čestným způsobem, ale to teď chlapce nermoutilo. K čemu mají doma kuchařku?

Bylo teplé letní odpoledne. Loudali se Nádražní ulicí až k přestupnímu nádraží zubačkové dráhy, táhlé budově, které se obecně říkalo Psí bouda.

„Nemáme nic k pití,“ napadlo Antona, když dorazili ke kolejím. „A já mám zrovna žízeň!“

„Můžeš si za to sám. Věděl jsem, že něco zapomeneš.“ Karl ze sebe shodil vak se dřevem. Anton položil na zem ruksak. Oba se rozhlédli.

„Bude lepší, když půjdeme kousek za Psí boudu,“ navrhl Karl po chvíli. „Tady vpředu chodí moc lidí.“

„Ty chceš dělat oheň tady? Měli bychom jít raději k rybníku,“ mínil Anton. „Ještě na nás zavolají hasiče a oheň nám uhasí.“

„U rybníku je nuda. A kromě toho jsou tam pořád Böpplovic kluci a na ty nemám dneska náladu.“

Na Böpplovic rváče neměl chuť ani Anton, a tak rychle zanechal odporu.

„Za chvilku pojede nahoru vůz ze Stuttgartu,“ připomněl Karl. „Měli bychom si pospíšit.“

Posbírali si věci, obešli nádražní halu, až se octli mimo dohled cestujících. Poněkud stranou, vedle záchodů, se dali do díla.

Victor nastoupil na dolní stanici ve Filderstrasse do zubačkové dráhy, které tu říkali Zacke, a těšil se na jízdu ze zakouřeného stuttgartského kotle nahoru do Degerlochu. O zdejších lázních se hodně mluvilo a Victor se rozhodl strávit v nich neděli a udělat si vlastní představu o kráse náhorní plošiny Filder, na níž se rozkládaly.

Opřel se v sedadle a nechal kolem sebe plynout krajinu. Parní lokomotiva táhla se supěním nahoru dva připojené letní vozy. Uvnitř vagonu bylo navzdory vysazeným oknům dusno a výpary z velkého množství lidí vzduch ještě zhoršovaly. Victor by mnohem raději cestoval na otevřené plošině, ale tam už nebylo k hnutí. Masy Stuttgarťanů se rozhodly využít nedělní odpoledne k úniku ze skleníkového podnebí města a nadýchat se čerstvého vzduchu. Ten degerlošský platil za „balzám“ schopný mírnit všemožné neduhy, či je dokonce léčit. Nu, nechá se překvapit.

Skupina jednotně oblečených mladíků, očividně členů nějakého spolku, naladila jakousi lidovou píseň. Zřejmě ne poslední dneska, pomyslel si Victor. Slyšel, že v Degerlochu se nachází bezpočet hostinců hojně navštěvovaných výletníky. Povídalo se, že poslední pijáci se vracejí do Stuttgartu až pozdě v noci ve velmi povznesené náladě.

Povolil si límec. Poblíž ulice Pfaffenweg přejeli po mostě vodní příkop a zahnuli do Alte Weinsteige. S každým metrem rostlo Victorovo nadšení z výhledů, které se po trase nabízely. Žil ve Stuttgartu už více než čtyři měsíce a pomalu se tu začínal cítit doma. Rozhodujícím způsobem k tomu přispěla skutečnost, že se stále více orientoval ve švábském nářečí. Jestliže se mu zdejší dialekt zdál zpočátku nejen nesrozumitelný, ale skoro primitivní, zjišťoval časem, že nosové vokály v kombinaci s často topornou výslovností perfektně ladí s mentalitou zdejšího obyvatelstva. Lidé zde byli disciplinovaní, zdrženliví, se sklonem k religiózní přísnosti. Jejich tváře na ulicích se zdály uzavřené, téměř nepřátelské. Pod touto maskou ale vibroval vynalézavý duch, který jako by chtěl vyrovnat nedostatek světovosti provinčního hlavního města. Bezpochyby byl Stuttgart na nejlepší cestě dohnat hospodářsky pokročilejší metropole německé říše. Jeho zaostalost zavinila především nevýhodná dopravní poloha, kde bylo zameškáno napojení na hlavní silniční a železniční sítě. Městu chyběla i splavná řeka. Využívalo několik kilometrů vzdálený přístav Cannstatt na Neckaru, což znamenalo další náklady na transport zboží. Když si ale Švábové půjdou dál takhle tvrdošíjně za svým, ovládnou jednou německý průmysl a ze své pozice se už nenechají nikým vytlačit. O tom byl Victor přesvědčený.

Sundal si klobouk a pročísl rukou krátce střižené tmavé vlasy. Kdyby mu na začátku roku někdo řekl, že se bude v létě nacházet v hlavním městě Württemberska, vysmál by se mu. A teď, když se to stalo, se mu tu líbí den ode dne víc.

Kousek před restaurací Wielandshöhese mu nabídl obzvláště krásný pohled na Stuttgart se všemi jeho věžemi. Lokomotiva spokojeně zahoukala a Victor pocítil hluboký obdiv ke konstruktérům a stavitelům zdejší ozubené dráhy. Vždyť musela z dolní stanice až sem na plošinu Filder překonat téměř dvě stě metrů výškového rozdílu. Trať vedoucí podél ovocných sadů a vinic měla odhadem sklon až patnáct procent. Připravovala se její elektrifikace, ale přechod na moderní pohon byl poněkud komplikovanou záležitostí.

Konečně byli nahoře, vagony předrkotaly po železném mostě a Victorovi padlo do oka několik přepychových vil, mezi nimiž čněla do nebe štíhlá rozhledna z filigránsky sestavených cihel. Hodně cestujících vystoupilo. Victor zůstal sedět, stejně jako členové spolku, jejichž hudební produkce zanikla v žertech a smíchu. Krátce nato ohlásil průvodčí rutinovaným tónem konečnou stanici. Victor se zvedl a vystoupil za mladíky, kteří, jak předpokládal, zamířili do nejbližší hospody.

Se zájmem se rozhlédl. První, co zaznamenal, ale nebylo očekávané svěží povětří, nýbrž ostrý zápach kouře. Zdálo se, že nikoho kromě něho nezaujal. Victorovy smysly byly ale pobytem v pevnosti zostřené, a tak se zastavil, aby zjistil příčinu. Cestující se rychle rozcházeli, i Victor opustil nádražní halu a pozorně zkoumal okolí. Zpočátku neobjevil nic zvláštního. Obcházel nízkou hrázděnou budovu s plochou sedlovou střechou, pozdravil několik nedělně vystrojených kolemjdoucích a pátral po krajině.

Náhle vzbudil jeho pozornost vysoký dětský hlas.

„Karle, honem, udělej něco!“

Druhý chlapec byl zjevně nazlobený. „Sakra, Antone, to nemůžeš udělat sám?“

„Uhas to! Dělej! Nebo všechno shoří!“

„Blbost, tak rychle ta bouda neshoří. Tak mi pomoz!“

Victor zrychlil krok.

„Dělej, Karle. Už hoří! A jak! Vždyť je celá ze dřeva!“

Victor se rozběhl na roh budovy a za ním spatřil dva malé chlapce, jak se pokoušejí uhasit oheň, který se vymkl jejich kontrole. Zatímco jeden z nich tloukl do ohně ruksakem, druhý se jej snažil udusit kusem oděvu. Přes veškerou snahu se ale oheň zakusoval dál do dřevěné budovy.

„Jděte od toho, oba!“ vykřikl Victor. Chlapci zůstali zaraženě stát.

Victor vytrhl jednomu z nich z ruky oděv a prudce jím plácal do plamene. Drobné plamínky zašlapoval na zemi. Potom popadl ruksak a mrštil jím do ohniště, aby i to uhasil.

„Co vás to napadlo?“ zeptal se přísně, když bylo po všem.

Kluci stáli zaraženě vedle sebe a Victor se i přes vážnost situace musel zasmát. Podnikavý páreček dvojčat. Když se na ně pozorněji zadíval, všiml si rozdílného charakteru chlapců za jednotným zevnějškem. Jeden na něj vyzývavě hleděl s povytaženým spodním rtem, druhý měl ve tváři vděčnost a úlevu.

„Dělali jsme si ohníček,“ začal neochotně vysvětlovat ten otrlejší.

„To jsem si všiml,“ poznamenal Victor poněkud smířlivěji. „Myslíte, že to byl dobrý nápad tady u té dřevěné boudy? Dřevo přece hoří jako troud!“

„Ano, pane, teda ne, jasně že ne, to…,“ koktal druhý z bratrů.

„Drž hubu, Antone,“ okřikl ho první. „V prérii je všude suchá tráva a indiáni si tam stejně dělají oheň!“

Victor se začal dobře bavit. „Aha. Tak vy jste si hráli na indiány. A tady to je stuttgartská prérie.“

„Jo. Přesně!“ Klacek mu nezůstal dlužen žádnou odpověď.

„A co by s vámi asi udělal zdejší šerif, kdybyste mu spálili kůlnu?“ Victor to zkusil po dobrém a povolnější z chlapců, Anton, se ukázal výřečnější.

„Zavřel by nás do vězení jako bandity,“ zamumlal.

„A všechno by vyzvonil našemu otci,“ dodal druhý.

„A co by bylo horší?“ zajímal se Victor.

„Otec!“ vykřikli oba naráz, jako když vystřelí z pistole.

„Ale nic přece neshořelo,“ namítl okamžitě ten trucovitější.

Victor to nekomentoval. „Jak se jmenujete?“ zeptal se místo toho.

Karl šťouchl do bratra, aby mu zabránil odpovídat, ale ten ve stejnou chvíli pronesl zřetelně: „Karl a Anton Rothmannovi.“

„Rothmannovi? Nepatří vašemu otci ta čokoládovna Rothmann?“

„Jo, přesně ta.“

To znělo zajímavě. Čokoládovna Rothmann byla pro Victora pojmem, ještě než přišel do Stuttgartu.

„Bydlíte někde tady?“

„Ano, je to jen…,“ začal Anton.

„Ne přímo,“ skočil mu Karl do řeči.

„Co znamená ne přímo?“

„No, že je to kousek cesty.“

„Myslím, že si teď sbalíte věci a půjdeme společně k vám domů. Třeba se za vás u vašeho otce přimluvím. Také jsem jako chlapec vyváděl různé hlouposti.“

Kluci na něj s překvapením pohlédli, neřekli ale ani slovo.

Victor si ještě jednou prohlédl stěnu kůlny. Mnoho se nestalo, věc ale bude třeba nahlásit, o tom nebylo pochyb. Pro Rothmanna nebude náhrada škody problém, je to zámožný člověk. Kluci ale zaslouží přiměřený trest.

Oba si posbírali věci a mlčky ho následovali.

Když opustili prostor nádraží a vyšli na ulici, zaslechl Victor náhle lomoz a křik. Rozhlédl se. Hluk zesílil, vzrušené výkřiky se mísily do rachotu a skřípění kol.

O zlomek vteřiny později se na ně řítila drožka vlečená splašenými koňmi. Kočí se jen tak tak držel na kozlíku, vší silou táhl za opratě a snažil se zastavit neovladatelná zvířata. Victor instinktivně rozpřáhl ruce, aby ochránil děti. Zatímco Anton uskočil stranou, Karl škobrtl a nestačil uhnout. Victor se k němu instinktivně vrhl a stáhl ho právě v momentu, kdy kočár letěl kolem nich. Zabránil nejhoršímu, ale jeden z pádících koní zasáhl chlapce kopytem do nohy.

Ozval se tříštivý zvuk a Karlův pronikavý výkřik. Victorovi ztuhla krev v žilách. V tom okamžiku se mu chlapec zhroutil v náručí. Victor ho odtáhl do bezpečí, zatímco drožka o několik metrů dál konečně zastavila.

Na okamžik zavládlo mrtvolné ticho.

Anton stál na kraji ulice a rukama si zakrýval ústa. Kolem se sbíhali výletníci se směsí úleku a zvědavosti ve tvářích. Kočí se snažil uklidnit frkající zvířata zbrocená potem a ustaraně hleděl směrem ke Karlovi a Victorovi.

Karl byl bledý jako stěna a nehýbal se. Kotník měl ohnutý do nepřirozeného úhlu, v otevřené ráně byla vidět zlomená kost.

Všeobecný šok pomalu opadal. Někdo volal, aby přivedli lékaře, jiný se dožadoval povozu, načež někdo z místních přivezl malý žebřiňák. Victor položil Karla opatrně na vozík. Chlapec přišel k sobě a začal křičet bolestí. Victor se ho snažil tichým hlasem uklidnit. Svlékl si sako a podložil jím chlapcovu zraněnou nohu.

Dav přihlížejících uhnul stranou, když se chopil rukojeti vozíku.

„Počkejte, až přijde doktor!“ radil někdo z okolostojících.

Victor na něj nedal. „Musíš mi ukázat, kde bydlíte,“ pošeptal Antonovi.

Ten pohlédl na bratra, přikývl a dal se pomalu do pohybu. Victor ho následoval. Ačkoli táhl vozík s největší opatrností, aby pokud možno zabránil otřesům, musely být bolesti pro chlapce nesnesitelné. Karl každou chvíli ztrácel vědomí. Ale nechat zraněné dítě ležet uprostřed davu čumilů a čekat na doktora nebylo řešením. Zejména když chlapci podle všeho nebydleli daleko.

Přešli louku porostlou stromy a po chvíli cesty došli do čtvrti mondénních vil uprostřed kvetoucích zahrad. Před jednou poměrně novou budovou s vysokou cihlovou podezdívkou zůstal Anton stát, obrátil se k Victorovi a naznačil mu, že jsou u cíle. Sám pak vyběhl po několika schodech ke vstupnímu portálu.

Victor zvedl Karla opatrně z vozíku a následoval ho.

6. KAPITOLA

Judith se nemohla rozhodnout.

Šaty na dnešní večer už měla vybrané, teď ale pochybovala, jestli volila správně. Nebyla si jistá, zda bohatě zdobená róba není na nedělní hudební večírek příliš. Dora koukala dost kriticky, když ji požádala, aby jí připravila právě tyhle šaty. Jenomže byly úplně nové a Judith se nemohla dočkat, až si je vezme na sebe.

Povzdechla si.

Netrpělivost a zvědavost byly její špatné vlastnosti, o tom už si mnohokrát vyslechla své. V myšlenkách rychle procházela společenské události příštího týdne a zvažovala, ke které příležitosti by se šaty lépe hodily. Napadl ji letní bál u von Braunových a v duchu už se viděla, jak schází po oblouku mramorového schodiště ze sálu bankéřské vily do zahrady. Tam rodina vítá za dobrého počasí hosty a ona bude všem na očích.

Jestlipak se ukáže i Max Ebinger?

Judith se při pomyšlení na syna majitele strojních závodů rozbušilo srdce. Urostlý černovlasý mladík se jí moc líbil. Až příliš. Často si představovala, jaké by to bylo, kdyby ho otec vybral za kandidáta na ženicha. Odpovídal by jejím nárokům?

Judith věděla, že nemá nejlepší pověst. Slyšela, že je lehkomyslný a nezodpovědný, střídá známosti a raději se potlouká s kamarády po stuttgartských hostincích, než by se věnoval solidní práci. Ale jako jediný dědic úspěšného otce ani nemusí mnoho dělat. Svou budoucnost má jistou.

Čím víc o něm přemýšlela, tím víc si musela přiznat, že Maxe vlastně nezná. Neví nic o jeho zájmech a zálibách, ani o jeho názorech. Přitahuje ji, a velmi, ale hezký vzhled není všechno. A nezdá se, že by Max o ni jevil nějak výrazný zájem. Třeba by ale její zdařilé entré v neodolatelných nových šatech mohlo v tomto směru něco změnit?

Nesmysl. Tahle partie je pro ni beztak ztracená. Otec chová ke starému Ebingerovi, jehož původ nikdo přesně neznal, letitou zášť. Zahradní bál na tom nic nezmění.

Judith si povzdechla a rozhlédla se po pokoji. Na toaletním stolku leželo nejnovější vydání Ilustrovaného listu pro dámy, vedle něho reklamní prospekt obchodního domu Breuninger. Vzala si obojí a lehla si na postel. Třeba najde nějakou inspiraci na dnešní večer.

Odsunula myšlenky na Maxe a zahloubala se do světa střihů a látek. V poslední době se jí líbily zejména modely z květovaných a abstraktně ornamentálních vzorů. Po chvíli dospěla k rozhodnutí, že tmavomodré hedvábné šaty s decentním kytičkovaným vzorem budou pro dnešní příležitost stačit. Vyskočila z postele, odhodila časopisy na noční stolek a chystala se zavolat Doru. Vzápětí si uvědomila, že její komorná má dnes odpoledne volno. S výměnou šatů bude muset ještě chvíli posečkat.

Pohled na hodiny na krbové římse jí napověděl, že je čas na obhlídku domu. Od matčina odjezdu zastávala Judith povinnosti paní domu a plnila je velmi svědomitě – v naději, že tím zruší nebo alespoň oddálí otcovy plány na své vdavky. Otec ji teď ostatně potřebuje. Kdo jiný by se měl domlouvat s hospodyní Margarete, dohlížet na dvojčata či vystupovat v roli hostitelky? Zatím se opravdu zdálo, že otec své záměry odložil. Až na onu významnou poznámku nedávno u jídla otec nic dalšího nenaznačil.

Judith myslela na svou matku Hélène. Odpovědnost za domácnost jí nikdy nepřirostla k srdci. Bývala neustále unavená a vyčerpaná, měla stabilně špatnou náladu a trpěla bolestmi hlavy. Po narození dvojčat se její potíže ještě zhoršily. Jezdila od lékaře k lékaři, domů zvali odborné kapacity, až jeden z nich nakonec diagnostikoval neurastenii, nervovou slabost typickou pro ženy křehké konstituce.

Následovaly nesčetné pokusy o léčbu bez viditelného úspěchu. Otec dokonce vyslyšel radu lékařů, kteří doporučovali změnu vzduchu, a nechal postavit nové rodinné sídlo v Degerlochu. Místo aby se matka uzdravila, byla čím dál apatičtější. Tehdy se poprvé začalo uvažovat o ozdravném pobytu. Byly vybrány lázně Wildbad ve Schwarzwaldu a po tříměsíční kúře se matka vrátila opravdu viditelně zotavená. V následujících týdnech ale upadla opět do stavu melancholie a podrážděného vyčerpání.

Nastala doba neustálých rozepří. Ty byly sice mezi rodiči přítomné vždycky, ale Judith připadaly tentokrát významnější. Příčinou byla léčebná kúra, kterou chtěla matka podstoupit. Šlo o inovativní léčebnou metodu, určitý druh přírodní terapie, jak tomu alespoň Judith rozuměla. Pro otce to byl výplod matčiny choré mysli. A když se dozvěděl, jaké výlohy s tím mají být spojeny, byla pro něj věc vyřízená.

Matka ale nepovolila.

S překvapivou úporností trvala na svém, prosila v slzách, žadonila, a nakonec se uchýlila k neurčitým hrozbám, které otce nejprve rozlítily a posléze donutily k ústupu.

V květnu konečně matka vyrazila na ozdravnou kúru ke Gardskému jezeru a doma si oddechli. Ne že by Judith matku nepostrádala, stýskalo se jí, ale po nekonečných hádkách rodičů už netoužila.

Pronikavý zvuk mosazného zvonku u hlavních dveří ji vytrhl z úvah. Kdosi bez přestání tahal za šňůru. Zneklidněná vyšla na chodbu. Zvonění ustalo v momentu, kdy kovové cvaknutí prozradilo, že někdo otevřel dveře. Judith uslyšela potlačený výkřik, krátce nato mužský hlas a dětský pláč. Zrychlila krok.

Po širokých schodech, které vedly ze soukromých pokojů rodiny do piana nobile a poté do přízemí a vstupních prostor domu, se proti ní hnala Babette s hrůzou v očích

„Milostslečno!“

„Počkej, Babette, v klidu. Copak se stalo?“

„Milostslečno! Chlapci. Karl se zranil.“

Judith bez dalšího slova popadla sukně a řítila se po schodech dolů.

V hale k ní přiběhl Anton a se vzlykotem jí zabořil obličej do šatů. Bezmyšlenkovitě ho pohladila po vlasech a zírala na cizího muže, který k ní mířil s chlapcem v náručí.

„Ach bože, Karl!“ vydralo se jí z hrdla. „To je strašné! Jak se to stalo?“ Při pohledu na hlubokou otevřenou ránu se jí zmocnila nevolnost. A otec zrovna není doma!

Babette se ujala Antona, jemuž tekly proudem slzy, a jemně, ale rozhodně ho strkala směrem do kuchyně.

„Mohu ho někam položit? Potřebuje rychle doktora!“ Naléhavý hlas neznámého muže probral Judith ze strnulosti.

„Ano, samozřejmě. Pojďte za mnou.“

Judith šla napřed do salonu a ukázala na pohovku. Zatímco na ni muž Karla opatrně ukládal, objevil se ve dveřích podomek Robert. „Babette myslí, že mám zavolat doktora Katze.“

„Ano, běž pro něj, prosím tě, rychle,“ požádala ho Judith.

„Řekni doktorovi, že je to otevřená zlomenina,“ doplnil neznámý.

Robert přikývl. Když byl ze dveří, obrátil se muž k Judith, která klečela u pohovky a hladila Karla po tváři. Chlapec tiše sténal. „Potřebujeme čisté plátno a převařenou vodu. Zkusím zatím ránu trochu vyčistit.“ Pohlédl na Judith. „Nebojte se, slečno Rothmannová, chlapec je silný, něco vydrží.“ Hovořil k ní mírným, uklidňujícím tónem a Judith si uvědomila, jak zmateně musí působit.

„Vodu a plátno, postarám se o to, pane, pane… “

„Rheinberger.“ Muž na ni povzbudivě kývl. „Victor Rheinberger.“

„Ano, pane Rheinbergre.“

O půl hodiny později už ošetřoval zlomeninu lékař. Victor, který mezitím vypověděl, co se přihodilo, mu při tom asistoval a Judith kontrolovala chlapcův dech a puls. Doktor Katz uspal chlapce éterem. Jednak proto, aby se při ošetřování nehýbal, ale hlavně proto, že bolesti by byly pro dítě neúnosné.

„Mělo by se s ním, pokud možno co nejméně hýbat,“ nařídil, když skončil a sundal si roušku. „Nejlépe bude ponechat ho prozatím v téhle místnosti.“

„Uděláme to tak,“ souhlasila Judith.

„Je možné,“ pokračoval lékař, „že mu bude špatně, až se probere. Éter způsobuje nevolnost. Možná bude i trochu neklidný. Dejte mu v tom případě několik kapek baldriánu a postarejte se, aby u něho někdo byl. Za žádných okolností se nesmí pokoušet vstát.“

„Děkuji, pane doktore,“ řekla Judith. „Za jak dlouho, myslíte, bude zase běhat?“

„Nu, u takhle mladého muže,“ mrkl na ni doktor Katz, „odhaduji, že možná za dva tři týdny už bude chodit o berlích. Samozřejmě jen tehdy, když nenastanou komplikace. A nohu musí šetřit. Zlomenina sama o sobě není příliš komplikovaná.“

„Díkybohu,“ oddechla si Judith.

„Vypadalo to horší, než to je. Na holenní kosti není moc tkáně kolem, proto rána vypadá hrozivě. Jediné, čemu musíme bezpodmínečně zabránit, je zánět. Z toho důvodu budu každý den ránu převazovat. Až budeme mít jistotu, že se rána dobře hojí, můžete ten úkol převzít vy, slečno Rothmannová.“

„Nedokážu ani vypovědět, jak jsem vám vděčná!“ Judith spadl těžký kámen ze srdce.

„Ztratil dost krve,“ dodal lékař. „Postarejte se, aby dostal silný vývar, jakmile bude moct jíst.“

„Udělám to.“

„Tak já půjdu, slečno Rothmannová. Kdyby se dělo něco neobvyklého, okamžitě pro mě pošlete. Není to tak daleko.“

Judith chtěla ještě jednou poděkovat, když se náhle rozrazily dveře.

„Jak se to mohlo stát!“ Wilhelmem Rothmannem lomcovala zlost i obava stejným dílem. „Judith! Jak to, žes na bratry nedávala pozor?“ Třemi dlouhými kroky byl u pohovky. Chlapec byl bledý, ale klidně spal.

Lékař ihned postřehl, v jakém rozpoložení se otec nachází, a spěšně ho oslovil. „Na slovíčko, pane Rothmanne.“

Wilhelm Rothmann pohlédl z Judith na Victora a z Victora na doktora Katze.

„Následujte mě do pracovny, pane doktore,“ pronesl o poznání klidněji. „A s vámi,“ obrátil se na Victora, „bych potom také rád mluvil. Tak asi za dvacet minut. Ty, Judith, běž do svého pokoje!“

„S vaším dovolením zůstanu u Karla,“ vzepřela se opatrně Judith.

Lékař přikývl. „Dovolte jí to, pane Rothmanne. Musí na chlapce dávat pozor.“

„Dobrá.“ Wilhelm Rothmann se obrátil na Victora. „Počkejte tedy, prosím, v hale, až vás dám zavolat.“

„Ovšem,“ ujistil ho Victor. Judith si na jeho tváři všimla nenápadného úsměvu, který vzbudil její sympatie. Zdálo se, že má pochopení pro otcovské starosti.

Doktor Katz položil Wilhelmu Rothmannovi ruku na rameno a společně opustili salon. Victor Rheinberger zvedl ze země kabát, který předtím nedbale odhodil. Když se ho chystal obléknout, všimla si Judith skvrn od krve.

„Ach, počkejte!“ Přistoupila blíž, aby mu vzala potřísněný kabát z ruky. „Postaráme se, aby vám jej vyčistili. Alespoň to jsme vám dlužní.“

„To je od vás velice milé, slečno Rothmannová,“ usmál se Victor. „Ale raději si ho vezmu a vyčistím sám. Nemám totiž jiný.“

Judith se zarazila a sklouzla pohledem po jeho vysoké, statné postavě. Až teď si všimla obnošených a špatně padnoucích svátečních šatů. Zřejmě vypůjčených nebo darovaných. Límec u košile měl odřený, i když bez poskvrnky, stejně jako pod ním uvázanou kravatu.

„Nechtěla jsem vás urazit,“ vykoktala nesměle. „Omlouvám se, pane Rheinbergre.“

Podíval se na ni a do tváře se mu vkradl opět onen mírně pobavený výraz. Rychlým pohybem ruky si pročísl tmavé, krátce střižené vlasy. „Vůbec nic se nestalo, slečno Rothmannová. Můj kabát je dnes ten nejmenší problém. Hlavní je, aby se váš bratr brzy uzdravil.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čokoládovna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.