Denis Demonpion

HOUELLEBECQ

ODEON

Přeložila Jovanka Šotolová

HOUELLEBECQ

Copyright © Libella, Paris, 2019

Published by arrangement with SAS Lester Literary Agency & Associates

Translation © Jovanka Šotolová, 2021

ISBN 978-80-207-2035-1

Jen malí lidé

se bojí malých textů.

Beaumarchais

Schoval se do krunýře

tajemství a záhad,

svět pozoroval jako kořist.

Baron Corvo

He was a man, take him for all in all.1

Shakespeare

Varování

Dostává se vám do ruky životopis podle ustáleného označení revidovaný a opravený, ale také aktualizovaný a výrazně rozšířený. V srpnu 2015, v době, kdy vyšla jeho první verze, nazvaná Houellebecq non autorisé. Enquête sur un phénomène (Houellebecq bez autorizace. Průzkum fenoménu), se spisovatel odmítl se mnou sejít. Případné setkání by se bylo muselo podřídit jeho neměnným – a pro mě nepřípustným – požadavkům, především podmínce, že si bude moci rukopis přečíst, opoznámkovat ho, vylepšit, a pokud to uzná za vhodné, zamezit jeho vydání anebo přinejmenším rozpoutat polemiku a knihu, která by mu nebyla po chuti, udusit v zárodku; přesně to by se nejspíš i stalo. Michel Houellebecq totiž toleruje pouze písemnosti od těch, kdo mu podkuřují.

Je tedy přirozené, že se mu tenhle text nemohl líbit, vždyť přináší mnohá objasnění ohledně malých i větších úprav jak v popisu jeho života jako takového, tak zejména základních biografických údajů – od dětství přes studium s poměrně vynikajícími výsledky až po první kroky v literárním světě. Až dosud nikdo nevěděl, že Michel, rozený Thomas, si překvapivě snadno pozměnil datum narození a že se na vysoké škole Louise Lumièra obeznámil s filmovými i zvukovými technikami, s uměním zachytit ticho, nahrávat zvukové pozadí či pracovat se světlem. Naučil se zkrátka zvládat obraz, svůj vlastní obraz a to, jak ho podat publiku. Tím, že tyto stopy své minulosti zamlžil, mohl se veřejnosti představit po svém a nikdo jeho verzi skutečnosti nepopíral. Už vůbec to nikoho nenapadlo po obrovském úspěchu jeho druhého románu, Les Particules élémentaires (Elementární částice), z roku 1998, který mu dopomohl k tomu, že začal být jako autor prohlašován za vizionáře v literatuře končícího století. Všechno to ale byla fikce. Houellebecq byl pořád ještě jenom novic, i tak mu leccos procházelo. Například neváhal prohlásit své rodiče za mrtvé, ačkoli tehdy ještě oba žili. Zřejmě i proto nakonec oba souhlasili s tím, že v této knize poprvé o svém synovi, o jeho životě a úspěších promluví, a to podrobně, bez přikrášlování a aniž by se vyhýbali otázce „opuštěného dítěte“, tedy tomu, s čím se Michel Thomas alias Houellebecq podle vlastních slov musel jako dítě vyrovnat a co v něm ještě dlouho poté vyvolávalo pocity roztrpčení a zahořklosti. Tyto užitečné detaily umožňují spisovatelovu osobnost lépe vykreslit.

Ve chvíli, kdy vyšla první verze tohoto životopisu, Houellebecq právě opustil nakladatelství Flammarion a s plnou polní přešel do nakladatelství Fayard. S přestupem se pojila finančně velice výhodná smlouva a také příslib financování prvního celovečerního filmu na motivy třetího románu, La Possibilité d’une île (Možnost ostrova).

Nic ale neproběhlo podle plánu. Pěkně k vzteku, když člověk už věřil, že to má v kapse. Uběhlo patnáct let. Michel Houellebecq zažil i nějaké ty nezdary, otřepal se, získal ocenění Prix Goncourt, na něž čekal jako na spásu, vzbudil rozruch, když opakovaně zastával stanoviska, jež byla některým proti srsti, jindy si zase hrál na opatrného… a taky zestárl. Vyzkoušel si leccos, přičemž jeho výtvarným projevům se příliš pozornosti nedostalo, zato dostal příležitost realizovat se i jako herec v rolích šitých přímo na míru, a zahrál si tak ve dvou nebo třech filmech. Jeho rodiče mezitím zemřeli doopravdy. A taky jeho milovaný pes Clément. Houellebecq se na určitý čas uchýlil do Irska, potom se vrátil do Francie, aniž by čekal, až dojde k daňové reformě stanovující příznivější podmínky pro autory s mnohamilionovým jměním. Potřetí se oženil a získal Řád čestné legie. Což ovšem neznamená, že by jakkoli srovnal krok a chtěl se zařadit.

To vše, a ještě mnohé další skutečnosti posloužily jako důvod k vydání této rozšířené verze životopisu zasvěceného Michelu Houellebecqovi.

Poprvé jsem se fenoménem tohoto autora začal zabývat v roce 2001, poté co v časopise Lire zveřejnili jeho třeskutá prohlášení: „Islám je prostě to nejblbější náboženství.“2 Zajistil si tak propagaci pro svůj třetí román, Plateforme (Platforma). Tehdy jsem pracoval pro časopis Le Point a v redakci se rozhodli dát knihu na titulní stranu s nadpisem „Anatomie polemiky“. A já jako Houellebecqův nadšený čtenář jsem tento román, který jeho odpůrci označovali za hanopis, dostal za úkol posoudit. Tak začal můj průzkum. Nebylo to snadné, jelikož nejrůznější reakce a výhrůžky vyvolaly takový rozruch, že mnozí z těch, koho by se hodilo vyzpovídat, zejména lidé z nakladatelství Flammarion, najednou dělali mrtvé brouky. Michel Houellebecq se navíc uchýlil do ústraní do Irska, daleko od běsnění a křiku všech těch dravců. Se svými vzpomínkami se mi ovšem svěřili spisovatelovi bývalí kolegové z Revue Perpendiculaire, parta kamarádů z Niortu, kteří se kdysi rozhodli vydobýt si místo mezi pařížskou literární elitou – a Houellebecq mezi ně patřil. Také Maurice Nadeau, starý bard nakladatelské branže, jenž kdysi vydal Extension du domaine de la lutte (Rozšíření bitevního pole).3 A mnozí další… Já sám Houellebecqa několikrát potkal, a to v pařížské ulici Racine a v jednom nočním podniku na Champs-Élysées. Poznal jsem ho tam jako člověka hrbícího se pod tíhou zádumčivosti a trudnomyslnosti, s pronikavým pohledem modrých očí, bez zájmu o okolí.

Přiblížila se redakční uzávěrka. Bylo úterý 11. září 2001. Do věžáků World Trade Center, těch nejvyšších v New Yorku, právě v plné rychlosti narazily dva dopravní letouny. Al-Káida a její šéf Usáma bin Ládin se proslavili po celém světě. Nikdo nepochyboval, že jde o islámský atentát. Průzkum fenoménu Houellebecq šel k ledu, aktuální dění má vždy přednost. Téma nahradilo zvláštní číslo časopisu, dvaačtyřicet narychlo sestavených stran vydaných pod shrnujícím titulkem „Válečný stav“.

Nahodilé spojení událostí vyvolalo v lidech rozporuplné pocity. Spisovatele na jedné straně vnímali jako vizionáře, na straně druhé jako xenofobního provokatéra. Michel Houellebecq se však jen dál tvářil nepřístupně, svou věčnou cigaretu vetknutou mezi prostředníčkem a prsteníčkem. Po vzoru entomologů pozoruje svět přes lupu, pitvá ho, popisuje. A přehání. Zaměřuje se zejména na mizérii sexuálního života, degradaci hodnot, ztrátu záchytných bodů, na stinné stránky francouzské byrokracie,4 úpadek Západu, selhání lidstva. Mluví o utrpení. Obklopuje nás násilí, všude nevyhnutelně číhá smrt, láska už v současnosti není možná, mezilidské vztahy se vyprázdnily. Diagnóza je nelítostná, nastavené zrcadlo nesnesitelné. Houellebecq se pohybuje na hraně, je si vědom toho, že stačí málo a hladina přeteče. Neuvěřitelně zdatně si hraje s pocitem znepokojení, se strachem. Libuje si v kalných vodách. Do svého díla dává vše, je si jistý tím, že je nejlepší, přesto zůstává nad věcí. Vyniká schopností vidět věci jasně a střízlivě, svou svrchovanou lhostejností a pohrdáním se všemu vysmívá. Jde si tvrdohlavě za svým a nebojí se postupovat proti proudu.

Možná měl pravdu filozof a teolog Nicolas Malebranche (1638–1715),když napsal: „To, jak známe druhé, může být hodně zrádné, pokud se opíráme pouze o to, jak vnímáme sami sebe.“5Jistě, Michel Houellebecq je romanopisec. Nepíše pamflety. Neschovává se ale za svými postavami v přestrojení on sám? Je těžké přesně odměřit, jaký podíl reálného a fiktivního spisovatel do svého díla přetaví. Houellebecq ovšem v tomto směru očividně láme rekordy, když obě ty přísady míchá s vpravdě pubertální podrážděností. Jeho dílo ctí pravidla žánru v tom ohledu, že autora spojujeme s tím či oním postojem, s tím či oním chováním, popřípadě tím či oním postřehem anebo názorem jeho hrdinů. „Paní Bovaryová jsem já,“ řekl by Flaubert. Bude rozličná rozporuplná tvrzení svých románových bytostí brát za svá i Houellebecq? I v tomto případě náš autor kličkuje a chytračí. Jenže jeho vlastní výroky, ať už zazněly v rozhovorech, které poskytl, či v novinových článcích a dalších publikovaných textech mimo rámec jeho románů, názorně ukazují, jak úzká je dělicí čára mezi jeho postavami a jím samotným.

Tento životopis staví na dosud nezveřejněných dokumentech a svědectvích a snaží se spisovatele ukázat v novém světle. Téma však zdaleka není vyčerpáno, jak je to u podobných fenoménů běžné.

Paříž, 2019

Zamlžená osobní data

Houellebecq žije, a žije si po svém. Dostat se k jeho kořenům a k původu jeho rodičů však nebylo nijak snadné. On sám se na pečlivé rekonstrukci své osobní dráhy odmítl jakkoli podílet, a má na to plné právo. Když mu v roce 2004 spisovatel Dominique Noguez,6 jeho bezmezný obdivovatel a významná osobnost nakladatelského světa, sdělil, že o jeho životě vzniká dílo, které se chce zaměřit na všechny podstatné detaily, Houellebecq ze svého tehdejšího španělského útočiště, kde zmítán stavy úzkosti a bezmezného smutku pracoval na textu románu La Possibilité d’une île (Možnost ostrova), odpověděl rázně: „Ať si s tím poradí, jak umí.“ Což se také stalo.

A tím líp. Jelikož během pátrání vedeného pro účely této knihy se ukázalo, že Houellebecq je takový mystifikátor, že by stejně bylo velmi těžké brát za bernou minci pouze jeho tvrzení a pár nahodilých poznámek od těch blízkých, které by sám doporučil, tak jak si s tím vystačily jeho autorizované životopisy. Na jeho dojmy se odvolávat bezpochyby lze. Tomu, co vydává za objektivní údaje, se však věřit nedá.

Mluvit o jeho dětství navíc bylo dlouho tabu: už jen připomínka zážitků z jeho raného věku způsobila, že se spisovatel bolestínsky stáhl, a tím partnera v dialogu odradil od dalšího vyptávání. Ruku v ruce s tím jde skutečnost, že se Houellebecqovi podařilo stopy ke svému dětství naprosto zahladit. Jako by ho literární sláva, jež ho věnčí od vydání románu Extension du domaine de la lutte (Rozšíření bitevního pole) a kterou ohromující úspěch následující knihy, Les Particules élémentaires (Elementární částice), jen umocnil, zapůsobila jako reinkarnace. Totiž dlouhá, postupně dozrávající proměna, která má dát zapomenout na Michela Thomase, jímž náš spisovatel byl po více než třicet let. I z toho důvodu bezpochyby jednoduše zfalšoval své datum narození. Tak jako třeba Marlène Dietrich či mnohé další celebrity. O takové proslulosti mimochodem potají snil. A aby jí dosáhl, nemusel se ani uchýlit k vědeckým metodám, stačila na to osvědčená taktika: podvod. Snaha vycházející hvězdy zalíbit se? Chuť učinit přítrž trápení, jež se s ním táhlo po celé dospívání? Touha uchránit se před vtíravými pohledy, ačkoli jinak se mu na výsluní vždycky tak líbilo? Michel Houellebecq oplývá mnoha paradoxy. Jedno je však jisté: tohle malé tajnůstkaření, jakkoli směšné a zbytečné, mu stačilo k tomu, aby si znovu zajistil určitou neposkvrněnost. Metodicky a vědomě tím skoncoval s minulostí. Malicherný hřích, řeknete. Copak spisovatel dluží svým čtenářům pravdu? Se svým životem přece může nakládat, jak se mu zlíbí. Jeho cesta, chvíle váhání, pochybnosti i důležité body na vlastní časové ose náležejí jen jemu. Důležité je dílo, vždyť co je psáno, to je dáno, svazky vyrovnané na policích knihovny mluví samy za sebe a to ony mají doložit, jakou cenu má jejich autor. Neříkal snad už Céline, že „životopis si musíme vymyslet“?

Houellebecq se narodil v roce 1956, jak svědčí jeho doklad totožnosti, a ne v roce 1958, jak rád tvrdí on sám.

Už roku 1993, v eseji Approches du désarroi (Přístupy ke zmatku), jenž nespadá do žánru fikce, Michel Houellebecq píše: „V květnu 1968 mi bylo deset. Hrál jsem kuličky, četl komiks Pif le chien (Pes Pif); žil jsem si krásně…“ Podle jeho měřítka je tento výpočet správný, vzhledem k realitě ale nepřesný. Text byl nejprve dvakrát vydán jen pro omezený okruh čtenářů, posléze ho opakovaně uveřejnila prestižní nakladatelství Grasset a Flammarion. Autor v něm však nezměnil ani řádku.

Když o rok později, v září 1994, v nakladatelství Maurice Nadeau vyšel román Extension du domaine de la lutte (Rozšíření bitevního pole), v poznámce na zadní straně obálky stálo, že Michel Houellebecq „se narodil roku 1958“. V životopisném medailonku o rozsahu dvou tiskových stran, který vydání románu Les Particules élémentaires (Elementární částice)roku 1998 doprovázel, je navíc uvedeno, že diplom inženýra agronomie obdržel „v roce 1980“. Chyba. Obdržel ho o dva roky dříve. Vytrvalá snaha pozměnit si věk překvapila i kdekoho z jeho kolegů, s nimiž jsem při práci na této knize mluvil, a to včetně těch, kteří patřili k jeho někdejším blízkým. Geneviève Morhange,7 jeho spolužačka z agronomické fakulty, kde studovali v sedmdesátých letech, patřila do skupinky kamarádů, s nimiž se tehdy stýkal. Před románem Les Particules élémentaires (Elementární částice) od něho nic nečetla. Když uviděla na zadní straně knižní obálky jeho fotku, hned ho poznala. Následně si koupila i knihu Extension du domaine de la lutte (Rozšíření bitevního pole) a uvedené datum narození ji zaskočilo. „Na fotce byl on, ale podle data to nemohl být on. Ani jméno nesedělo. Datum 1958 mi přišlo tak přehnané, že jsem váhala. Ptala jsem se kamarádů z ročníku, co si o tom myslí. Že by byl o tři roky mladší než my, to už bylo moc. To by musel maturovat ve čtrnácti. A to se fakt nestává,“ vyprávěla mi se smíchem žena, jež dnes pracuje v analytickém oddělení na ministerstvu hospodářství.

Když zpěvačka Françoise Hardy8 zrovna nenatáčí desku, zabývá se astrologií. I ona se nechala nachytat. Viděla ho v televizním pořadu Campus věnovaném polemice, kterou vyvolalo vydání románu Plateforme (Platforma), a zaujal ji jeho výraz zbitého psa. Zavolala do nakladatelství. „Právem či neprávem jsem si všimla, že z něho úplně vyzařuje, jak trpí, což mě okamžitě zaujalo, soucítila jsem s ním.“ Dokonalý zákazník pro věštění z hvězd. Prostřednictvím redakce nakladatelství Flammarion mu poslala kopii svých rozhovorů se spisovatelem Jeanem d’Ormessonem a herečkou Sandrine Kiberlain, které pořídila pro revue Astrologie naturelle. Michel Houellebecq jí poté zavolal, mluvil šeptem. Domluvili se, že se sejdou a spisovatel astroložce také poskytne rozhovor. „Jeho kniha Les Particules élémentaires (Elementární částice) na mě udělala velký dojem, četla jsem ji těsně před tím rozhovorem a ze setkání jsem byla předem hodně nervózní.“ Houellebecq hned na uvítanou s typicky jízlivým úsměvem zmíní: „Jsem z vás celý rozhozený.“ Ledy jsou prolomeny.

Když se Françoise Hardy zeptá na rok narození, aby mu mohla vypracovat astrologický diagram, Michel Houellebecq jí nejprve dá rovnou dva, které jako by si vypůjčil od obou mužských protagonistů z románu Les Particules élémentaires (Elementární částice), Michela a Bruna, jimž přisoudil dvouletý rozestup. Potom zpěvačce a astroložce navrhne, aby to zkusila s datem 26. února 1958 v 10 hodin UT – kde zkratka UT znamená Universal Time, tj. světového času, jednotky přesnější než dříve užívaný přepočet na greenwichský poledník. Pro pochopení vlivu nebeských těles na povahové rysy každého jedince je údaj o roku narození zásadní. Jinak se předpověď vyčtená z hvězd zhroutí, vliv planet jako Saturn, Pluto či Merkur, to vše jde do kopru.

Michel Houellebecq zpěvačku Françoise Hardy obdivuje už od dob svého dospívání, kdy se její písnička Tous les garçons et les filles (Všichni kluci a holky) stala hitem. Ovšem nebrání mu to, aby se na její účet pobavil jako malý kluk. „Ještě jste mi neřekla, jaký mám ascendent,“ podotkne škodolibě.9 Odborníci tvrdí, že postavení hvězd ve chvíli, kdy člověk přijde na svět, ovlivňuje jeho osobnost. „Blíženci,“ odpoví mu Françoise Hardy pohotově.

Michel Houellebecq se ale narodil ve znamení Ryb, tedy v posledním znamení zvěrokruhu. S rokem narození 1956 má ascendent v Rybách. Snížil se k této taškařici, aby si z astroložky, a astrologů obecně, vystřelil? „Věřil tomu, a zároveň nevěřil,“ svěřuje se Françoise Hardy. „V určitou chvíli mi řekl: ‚Jsem poslem smrti. Přišel jsem, abych tu šířil zmar.‘ Což je až neuvěřitelný výsměch.“ A zpěvačka posléze zdůrazní, že ve znamení Ryb se narodil také Usáma bin Ládin, který stál za útoky z 11. září 2011 v USA. Připomeňme jen drobný rozdíl, totiž že bin Ládin skutečně rozséval smrt, zatímco Houellebecq si jen libuje v roli posla špatných zpráv.

Nedlouho poté Houellebecq přispěl do Slovníku rocku,10 který uspořádal Michka Assayas, a to životopisnou poznámkou věnovanou kanadskému zpěváku Neilu Youngovi. Když má do publikace dodat pár řádků o sobě, využije příležitosti a uvede: „Narozen r. 1958.“

Kde se vzala ta zatvrzelá snaha přetvářet skutečnost? Můžeme se jen dohadovat. V roce 2004 mi jeho matka,11 jíž tehdy bylo devětasedmdesát, nabídla následující vysvětlení: „Patří to k tomu, jak na sebe jako spisovatel potřebuje upozorňovat. Z neznámých důvodů si vytvořil také báchorku o tom, že byl jako dítě opuštěný a týraný. A přitom je to obráceně: to on, Houellebecq, mě v roce 1991 opustil.“ Později ještě uvidíme, za jakých okolností k roztržce se synem došlo. Oba se zkraje toho roku rozešli ve zlém a nikdy se již neviděli.

Otci12 bylo v tomtéž roce osmdesát a o synovi mluvil smířlivěji, přestože se s ním Michel po vydání Elementárních částic rovněž rozkmotřil. „Jednou jsem při debatě s ním tuhle otázku otevřel. Odpověděl mi, že se spletli. Nechal to prý být. Nesnažil se dělat mladším nijak systematicky. A i kdyby ano, záleží na tom?“

Sám Michel Houellebecq tuto záležitost různě obchází. Poté co v literárním magazínu Lire zveřejnili jeho kontroverzní výroky na téma islámu, několik islámských asociací se obrátilo na soud. Jeho advokát Emmanuel Pierrat pak při soudním líčení dne 17. září 2002 v rámci obhajoby před pařížským městským soudem předkládá dokumenty, kde je v záhlaví uvedeno „Michel Houellebecq… narozen 26. února 1958“. Spisovatel pak pod přísahou tyto údaje osobně potvrzuje. Přitom různé jiné rukopisné doklady, které vlastnoručně vyplňoval ještě předtím, než se stal známou celebritou, dosvědčují, že Michel Thomas se skutečně narodil 26. února 1956 ve městě Saint-Pierre na ostrově Réunion. Je tu ovšem stále ještě námitka, že Thomas není Houellebecq a Houellebecq není Thomas. Ta však neobstojí jednoduše proto, že když v roce 1988 v časopise La Nouvelle Revue de Paris poprvé vyšly jeho básnické texty, podle upřesnění poskytnutého vedoucím nakladatelství Éditions du Rocher Jeanem-Paulem Bertrandem13 si autor sám napsal medailon, kde stojí:

„Narozen v r. 1956 v Saint-Pierre na ostrově Réunion. Dětství pod vlivem častých změn, opakovaného stěhování. Rodinný původ velmi pestrý, žádné pevné kořeny. Vychováván zejména babičkou. Mládí zasvěcené studiu. Absolvoval vysokou školu se zaměřením na zemědělské inženýrství, toto povolání ho však nezaujalo. Bez valného nadšení pracoval v oblasti informačních systémů. Dnes žije v Paříži.“

Na zeleném formuláři přihlášky do Asociace bývalých studentů Národního agronomického institutu (Institut national agronomique, INA) se sídlem v Paříži a Grignonu, který svým pěkným rukopisem vyplnil a podepsal 16. srpna 1978, a nikoli 1980, jak bude tvrdit později, dle pokynů uvedl nejen své přesné datum narození, ale dále musel věk ještě rozepsat slovy: „dvacet dva let“. Na archivním dokumentu, který absolventi odevzdávají, aby jim škola mohla posílat případné nabídky zaměstnání, je vpravo nahoře připevněna sponkou jeho černobílá portrétní fotografie pocházející z fotoautomatu. Michel Thomas je na ní zachycen věrně: pohublý zelenáč, jemuž ještě nedávno teklo mléko po bradě, působí zasmušile, jako by vzdychal. Pramen vlasů odhrnutý k pravé straně dává vyniknout vysokému čelu. O pět let později, 2. dubna 1983, vyplňuje další formulář, tentokrát pro festival krátkometrážních filmů v Grenoblu, kam hlásí dvanáctiminutový snímek s názvem Déséquilibres (Nerovnosti), a i zde uvádí rok narození 1956. Tentýž údaj se objevuje na dokumentech pro sociální pojištění, na jeho dokladu totožnosti a na zápisovém lístku do lycea v Meaux v departementu Seine-et-Marne. Proč tedy ta úporná snaha překrucovat osobní údaje? Nezdá se pravděpodobné, že by šlo o lehkovážný rozmar. Podobně nezbývá než vyloučit překlep nebo chvilkovou roztržitost úředníků, jak to podsouval Michelův otec. Nápadný a opakovaně se vyskytující omyl mohl Houellebecq mnohokrát opravit, kdyby chtěl. Zdá se však, že k posunu data naopak dochází po zralé úvaze, plánovaně, ze strategických důvodů. Michel Thomas si postupně buduje svou novou identitu a začíná u data narození. Stačí se vrátit k tomu, co říkali jeho bývalí spolužáci z agronomického institutu. Podobně jako mnozí další svědci z doby jeho mládí potvrzují, s jakým nepolevujícím úsilím a neobyčejným nasazením si Michel Thomas vytvořil novou osobnost, než se prosadil pod jménem Michel Houellebecq, který se sice tváří roztržitě a lehce zmateně, přitom ale velmi pečlivě šíří nepřesné životopisné údaje.

Naším záměrem zde není autora za tento postup kárat, jen jsme si dali za cíl popsat jeho životní cestu co možná nejpřesněji. Pokud chtěl svá biografická data upravit, aby za svou minulostí udělal tlustou čáru, má na to plné právo. Důvody pro takovou hru na schovávanou by pak byly ryze osobní a nezbylo by, než je respektovat. Pak bychom si ale mohli tu jeho falešnou hru odpustit a nemuseli bychom ztrácet čas pátráním, zda spisovatel vynikající svým novátorským přístupem k literatuře a zároveň i jedna z nejkontroverznějších postav dnešního literárního světa je ve skutečnosti ostřílený provokatér, anebo spíš ubohá troska. Tak jako ve fantastických románech, které v dospívání rád četl a stále je velmi ctí, se Michelu Houellebecqovi povedlo svou osobnost, jež měla i nějaké háčky, šikovně rozdvojit a nepohodlného Michela Thomase se jednoduše zbavit.

Svléknout kůži, v níž jste se narodili, ovšem není nijak snadné. Michel Houellebecq to sám líčí v Elementárních částicích a nestydatě se tím baví. V románu vypráví, jak jeho hrdina David Di Meola, příkladný budižkničemu a vůdčí postava sekty satanistů, nejprve výhodně uloží dědictví po otci do realit na Saint-Germain-des-Prés a poté se pokusí konvertovat k rocku. Je mu „již“ šestadvacet, poznamená. „Než začal obcházet nahrávací studia, rozhodl se, že si ubere dva roky. To šlo velmi snadno: stačilo, když se ho zeptali na věk, odpovědět: ‚Dvacet čtyři.‘ Nikdo to pochopitelně neověřoval. Dávno před ním udělal totéž Brian Jones.“14 Na čem se zakládá toto románové tvrzení, podle něhož měl stejnou lest použít právě i člen skupiny Rolling Stones, jenž byl pověstný nadměrným užíváním drog a kterého našli 2. července 1969 v jeho sedmadvaceti letech utonulého ve vlastním bazénu, nelze nikde dohledat. Naopak ale s jistotou víme, že Elementární částice vyšly v září 1998, přičemž Michel Houellebecq zkoušel, co mu ostatní spolknou i s navijákem, už mnohem dřív. Nijak to nesnižuje jeho nepopiratelný talent, pouze to lehce „nahlodanému“ obrazu jeho osobnosti dodává určitý nádech záhadnosti. Michel Thomas se dlouho vnímal jako člověk, který byl ještě jako dítě ponechán svému osudu; po letech váhání, hledání, relativní bezstarostnosti, nejistoty, pochyb a chvílemi jistě i skutečné beznaděje tak zkrátka vzal osud pevně do vlastních rukou. Vytvořil si novou identitu a po své babičce z otcovy strany přijal nové příjmení, Houellebecq. To jméno ho spojuje se severní Francií, ačkoli má nejasné kořeny, jelikož je rozšířené od vlámského pobřeží až po francouzský poloostrov vybíhající do Lamanšského průlivu, kde leží Cherbourg a Surtainville, rybářská vesnice bičovaná mořskými bouřemi.

Jméno „Wellbecq“, psáno foneticky, pleskne jako plachta ve větru na širém moři, a Michel si ho zvolil, protože chtěl odvázat lana a razit si cestu vodami literárního světa nespoutaně a svobodně, tak jak jsme to už celá desetiletí neviděli.

Ricinový olej a mléko Guigoz

Dal si načas, než přišel na svět. Tak o zrodu fenoménu vypráví jeho matka:15

„Michel se narodil 26. února 1956 v porodnici v Saint-Pierre na ostrově Réunion, v šest hodin ráno. Viděla jsem tehdy už poměrně dost porodů a ještě jsem jich měla vidět hodně. O dva roky později jsem se totiž na ostrově nadlouho usadila jako porodní lékařka se soukromou praxí a měla na starosti místní malou porodnici. Ne vždy, ale téměř vždy v tom krátkém okamžiku, jenž dělí rybu od člověka, když matce položíme na břicho dítě, které ještě nezačalo křičet, matka vidí přesnou kopii svého obličeje nebo obličeje někoho ze svých blízkých, přesnou, ale zcela nehybnou kopii, jako by byla zkamenělá. Má slonovinovou barvu. Srdce ryby se ještě nestalo srdcem savce. Pak se dítě dá do křiku. V pořádku, víme, že dýchá. Porodní asistentka, která mi celou noc pomáhala, se rozesmála: ‚Tak toho teda Thomas nezapře!‘

Dala jsem mu jméno Michel z důvodu čistě osobního, kterým je mé spojení s ostrovem Mont-Saint-Michel a tamním opatstvím. Když jsem tam byla poprvé, slíbila jsem si, že pokud budu jednou mít syna, dostane jméno Michel.“

Otec nic nenamítal. Druhé jméno novorozence s porodní váhou 3,25 kg bude François. Proč právě to?

„Protože druhé jméno mít musí a svatý František má rád zvířata, stejně jako já,“ upřesňuje matka. „Michel byl od začátku moc krásné dítě. Ve dvou a půl měsících se z něho vylouplo nejkrásnější děťátko na světě. Měl jen potíže s vyprazdňováním. Křičel, a já úzkostně běhala k postýlce. Abychom mu nějak ulevili, podávali jsme mu glycerin, ricinový olej, olivový olej a nakonec i sušené mléko Guigoz pro novorozence.“

Černobílá fotografie zachycuje spokojené baculaté dítě v bílých dupačkách s vážným výrazem a sevřenými pěstičkami. Vyzývavě se dívá do objektivu. „Byl pořádně nenasytný a úplně stejně chytrý.“ Matka to přesně vystihla.

Brzy se vrací do práce, je zaměstnaná jako lékařka na středisku v Saint-Pierre. Do domácnosti se nastěhuje „nénenne“, chůva indického původu, něžná žena, která na dítě dohlíží kromě nedělí denně, ve dne v noci, po tři měsíce. Děťátku říká „Monsieur Michel“ a stejně ho bude titulovat i o dvacet let později.

Michelovi je pět, když matce skončí pracovní smlouva a rodiče se rozhodnou v malé dodávce značky Citroën přezdívané „kachna“ projet Afriku. Daleká a dlouhá výprava povede z Kapského Města na jihu až do Alžíru na severu kontinentu. Půlroční putování přes savany, tropické pralesy, věčný sníh, písečné duny a pod nepřetržitě pálícím sluncem. Provázejí je nezapomenutelná setkání a mnohá dobrodružství. Přivezou si obrovské množství fotografií zachycujících lidi i krajinu, výsledkem bude obdivuhodná etnografická reportáž. Jí je třicet, jemu dvaatřicet. Snili o tom, že sjedou na kajaku Nil, ale na Madagaskaru si projdou nepříjemnou zkušeností, z níž si odnesou poučení, že „kajak se neřídí jako kolo“, jak říká Michelův otec. Radost si udělají jinak, v Tanzanii například vystoupí na Kilimandžáro, v Ugandě zdolají pohoří Ruwenzori.

Na dobu tohoto výletu do Afriky svěří dítě babičce z otcovy strany, která žije v městě Clamart v departementu Hauts-de-Seine severně od Paříže. Henriette je statná žena s bujnou hřívou vlasů, nemluví nijak vybraně, svého vnuka však oddaně miluje. „Čekala na něj jak na svátost,“ zmiňuje matka dítěte.

Henriette Stéphanie, za svobodna Houellebecq, hrála v Michelově životě nejdůležitější roli, aspoň podle toho, co se můžeme dočíst v jeho románech a v rozhovorech, které jako spisovatel poskytl. Byla dvakrát vdaná, měla čtyři děti: dvě dcery a dva syny – jejichž otcem byl její první manžel, Georges Émile René Thomas. Toho Michel nepoznal. Tragicky zemřel v roce 1948 ve dvaapadesáti letech po pádu z motocyklu. Zapomněl si zapnout helmu. Protože pracoval na dráze, Henriette, která se za něj provdala v osmnácti letech, po něm dostala vdovský důchod: příjem však byl tak malý, že se musela nechat zaměstnat a nastoupila rovněž na dráhu, jako závorářka. Odmala snila o tom, že se stane jeptiškou, čistě proto, že od sedmi let chodila vypomáhat místnímu faráři a oblíbila si ho. Jenže měla krásné vlasy, které zbožňovala ještě více než faráře, a když došlo na to, že by si je musela ostříhat, couvla. „Cesty osudu jsou nevyzpytatelné,“ jak podotkl její syn René, Michelův otec.

Do řádu tedy nevstoupila, ale povinnou školní docházku skončila, a jelikož měla třináct sourozenců, z nichž dva přišli o život za první světové války, nezbývalo jí, než se o sebe postarat, jak dovedla. V životě se pořádně nadřela. To jí však nezabránilo v tom, aby ještě v sedmdesáti letech nepřečetla Dubliňany od Jamese Joyce, po nichž sáhla mezi jakýmsi realistickým románem a povídkou Erskina Caldwella. Manžel se rázné a bystré Henriettě bez problému podvolil. Odevzdával jí celý svůj plat, a ani ho nenapadlo nechat si stranou nějaké kapesné pro sebe. Ona mu pak z peněz na domácnost dávala na tabák. Za to však měl každé ráno, když v pět hodin odcházel do práce, na stole připravenou snídani.

Je zbytečné zdůrazňovat, že k Michelovi se chovala výborně, pozorně a s láskou, tak jak uměla. Věnovala mu všechen cit, který vlastním dětem většinou dát nestihla. Bezmezně ho hýčkala a rozmazlovala.

Poslat Michela do tropů vůbec nepřipadalo v úvahu, vždyť by tam mohl pochytit špatné mravy a okoukat arogantní chování Francouzů, kteří se na ostrově Réunion usadili a říkalo se jim „Z’oreils“.16 „Moje žena pracovala hodně. Opravdu neměla čas se mu věnovat,“ vzpomíná Michelův otec. Možnost, že by se o dítě staral otec, zatímco matka vydělává na celou rodinu, tehdy nebyla myslitelná.

Po návratu z cest po Africe, na začátku roku 1957, se rodiče rozešli. Otec už nechtěl dál pracovat jako asistent v oboru tělesné výchovy a přesunul se do Francie; matka se vrátila na ostrov Réunion ke své lékařské praxi. „Sotva jsem se vrátila, dostala jsem od Thomase zprávu, že jeho matka se rozhodla svěřit Michela do péče chůvě, protože se sama se svým novým manželem Augustem stěhovala do domu ve Villiers-sur-Morin. Vůbec jsem s tím nesouhlasila, využila jsem toho, že jsem na to tehdy ještě měla plné právo, a dala jsem vědět své matce. Ta sice nikdy sama neopustila brány Alžíru, kde bydlela, nikdy neletěla letadlem, ani nejela vlakem, přesto se ihned vydala do Crécy-en-Brie, aby svého vnuka zachránila před takovou ostudou.“

U prarodičů z matčiny strany je Michel opět opečováván, hýčkán a rozmazlován. Dědeček Martin Ceccaldi, původem Korsičan, přišel do Alžírska jako dítě, když tam jeho otce stejně jako spoustu jeho krajanů povolali po krymské válce. Zpočátku byl zaměstnán u státní silniční správy, až v osmačtyřiceti letech se mu podařilo získat diplom inženýra ve státním sektoru stavebnictví. Měl syna Henriho, ovdověl, v roce 1925 se znovu oženil s partnerkou o šestnáct let mladší, rovněž vdovou, ale bezdětnou: Clara-Fernande July se narodila v Alžíru rodičům, kteří sem byli „vyhoštěni“ z dnes už neznámého důvodu.

Martin Ceccaldi je dobře situovaný muž, nosí šedý svrchník a černý klobouk, pod nímž schovává pleš, a úzký knírek; jako by z oka vypadl úředníkovi třetí republiky.17 Jeho žena Clara-Fernande je krásná, elegantní žena, nosí klobouček lehounce na stranu a v šatech podle poslední módy, které si sama šije, vypadá jako druhá Coco Chanel. Původ má baskický, působí energicky, po Alžíru se prochází na jehlových podpatcích. Na fotografii táhne za ruku holčičku, která jí sotva stačí: není to nikdo jiný než Janine, Michelova matka. Ta se narodila v alžírském městě Constantine 30. června 1926. Když jí bylo sedm, rodiče se přestěhovali do Alžíru, kam otce přeložili. Ve škole problémy neměla. První maturitní zkoušku složila v šestnácti, druhou v sedmnácti, vybrala si zaměření filozofie a věda. Poté co se však na přednášce z filozofie nepohodla s profesorem na téma marxismu, z předmětu ji vyloučili. Zapsala se tedy na fyziku, chemii a biologii a těmto oborům se také věnovala po dobu prvních pěti let studia lékařství, které úspěšně absolvovala.

Janine Ceccaldi je výrazná a sečtělá osobnost, v dospívání hltala Dostojevského. Ruský spisovatel ji natolik zasáhl, že ještě ve svých téměř osmdesáti letech cituje zpaměti některé pasáže ze Zločinu a trestu, Bratří Karamazových anebo Běsů, tedy románu, který přirostl k srdci jejímu synovi a společně s Kouzelnou horou Thomase Manna patřil mezi jeho nejoblíbenější. Ve čtyřicátých letech se Janine aktivně zapojila do činnosti v té době ilegální Alžírské komunistické mládeže, kde se setkala i s oddanými bojovníky za nezávislost Mauricem Audinem a Henrim Allegem, kteří později za svou angažovanost draze zaplatili. První byl mučen a pak zastřelen, druhý vyvázl jen zázrakem. Ten pak všechno, co zažil a viděl, popsal v knize La Question (Otázka) vydané roku 1958 v nakladatelství Minuit. Vznikala už za jeho pobytu ve vězení a obsahuje závažné důkazy proti válce a jejím zrůdnostem. „Janine Ceccaldi? Jistěže jsem ji tehdy znal, v době, kdy byla v Alžírské komunistické mládeži,“ dosvědčuje dnes již třiaosmdesátiletý Henri Alleg.18 Tenkrát působil ve vedení ilegálního hnutí komunistické mládeže a zároveň pracoval jako překladatel v tiskové agentuře France Afrique. „Muselo to být v roce 1942 nebo 1943,“ upřesňuje. „Jako studentka medicíny stážovala v alžírské nemocnici Mustapha. Netajila se svými protifašistickými názory, odmítala politické kroky maršála Pétaina, byla to mimořádná žena. Chopila se vydávání informačního bulletinu Komunistické mládeže a podílela se na přípravě zásadních politických textů, nicméně nikdy nepřijala žádnou funkci ve vedení strany. Nejviditelněji se angažovala v boji proti rasismu. Za vichystického režimu pokračovala diskriminace alžírských židů. V tomto ohledu jsme si byli velmi blízcí. Vím také, že musela být opatrná, aby se o jejích aktivitách nedozvěděli její rodiče.“

Jaké však bylo překvapení Martina a Clary-Fernande Ceccaldiových, když jednoho dne otevřeli noviny a zjistili, že jejich dcera, která podporuje Messaliho Hadje, zakladatele demokratického hnutí (Mouvement pour le triomphe des libertés démocratiques, MTLD), alžírské nacionalistické organizace, káže studentům! V týdeníku Candide jí věnovali celý článek s titulkem „La nouvelle pasionaria d’Alger“ (Nová alžírská bojovnice).19 Rozpoutalo se rodinné drama, jehož následkem bylo, že se rebelka Janine vymanila z vlivu svých rodičů, zatvrzelých stoupenců francouzského Alžírska, a odpoutala se od své panovačné matky.

Po událostech v Sétifu 8. května 1945, kdy došlo ke krvavému masakru při potlačování manifestací za získání nezávislosti, se Janine zapojila do činnosti dobrovolnické organizace Secours populaire algérien, která vypomáhala rodinám obětí. V létě 1948 se rozhodne pomáhat budovat socialismus. Na Slovensku se přidává k dělníkům, kteří protahují železniční trať do bratrské země ležící hned za horami. Na zpáteční cestě se setkává s pařížským advokátem Jacquesem Vergèsem, rovněž členem komunistické strany. „Byla hezká. Motala se kolem ní celá skvadra mladých komunistů z dobrých rodin,“ žertuje Vergès.20 „Jednoho dne mi oznámila, že odjíždí na ostrov Réunion s tím svým fešákem, lyžařským instruktorem, výborným sportovcem. Tam nejspíš taky počali toho svého malého Ježíše Houellebecqa.“

V následujícím roce se Janine Ceccaldi vrátila z kongresu Světové federace demokratické mládeže v Budapešti a na pařížském nádraží De l’Est se rozhodla, že se ve městě nad Seinou usadí. „Situace v koloniálním Alžírsku byla tou dobou nesnesitelná. Už se nenabízelo jiné východisko než revoluce. Sebrala jsem všechny síly a řekla si, že se domů do Alžíru nevrátím. Zůstala jsem v Paříži, jen tak, ve žlutých letních šatech s černými puntíky, neměla jsem ani vindru. Tři nebo čtyři měsíce jsem se protloukala, ani nevím jak. Umírala jsem hlady. Neměla jsem kde spát. Byla jsem sama. Pak jsem si našla práci a pokoj v podkroví. Obhájila jsem práci na téma ze sociálního lékařství o problematice severoafrického přistěhovalectví ve Francii, tedy v oboru, který byl tehdy v plenkách: pracovní lékařství.“ Získává zaměstnání jako posudková lékařka pro systém zdravotního zabezpečení. Sedne si na skútr od Peugeota, tašku hodí na nosič a tak brázdí po dělnických předměstích Paříže: objíždí zdravotnická střediska od Villeneuve-Saint-Georges až po Fontenay-sous-Bois a blízké okolí. Z prvního platu si koupí tahací harmoniku.

S přáteli z univerzitní skupiny pro vysokohorskou turistiku chodí lézt po skalách do lesa ve Fontainebleau. Tam v roce 1951 potká Reného Thomase, pěkně stavěného mladíka s ustupujícím čelem, vlnitými vlasy a snědou pletí. Po dvou letech společného života se 13. května 1953 vezmou. Idyla ale dlouho nevydrží. Spojuje je sice společný zájem o alpinismus, jinak jsou ale dost rozdílní. Rozděluje je už jen otázka společenského původu: on je z dělnické rodiny a je na to pyšný, militantní bohaté hluboce nenávidí.

René Georges Thomas, Michelův otec, odešel ze školy ve třinácti a ve svém rodném městě Cherbourg nastoupil k firmě Labrousse, kde se vyučil pekařem a cukrářem. Podnik prosperoval díky přílivu Angličanů na pevninu, René tam od šesti ráno do devíti večer škrábe plechy vytažené z horké pece. Jednou ho šéf pošle s donáškou: zákusky a pečivo zabalené v jutovém plátně má doručit s pekařskou čepicí na hlavě. Renému dojde trpělivost a dává výpověď. „Ten trakař bych klidně tlačil, ale pod čepec mě nedostal.“ Učí se na soustružníka, pracuje jako montér, elektrikář, vykonává celou řadu dalších špatně placených zaměstnání od prodavače v koloniálu na pařížském předměstí přes zahradníka v Bagneux, skladníka u dráhy až po řidiče náklaďáku v savojském Tignes. „Člověk se postupně zocelí. Nakonec už toho máte za sebou tolik, že přestanete chápat lidi, co si pořád stěžují.“ Uchytí se jako horský vůdce, zdolává pohoří po celém světě, především ale v Alpách, v Chamonix, pak v Albertville, kde se ožení s Janine, a také v Pralognan-la-Vanoise, kde se novomanželé usadí. Je tu lyžařské středisko a zdejší radnice hledá lékaře. K místu nabízejí byt. Manželé odsud odejdou po dvou letech po ošklivé hádce s majiteli. Ti po nich chtěli, aby dali pryč německého ovčáka, který se pustil do nedělního dortu a ještě málem porazil paní domu. Janine se přesune na ostrov Réunion, kde dostává místo lékařky v ordinaci specializované na léčbu tuberkulózy v Saint-Pierre. René za ní přijede o pár měsíců později, ale má potíž najít si tam svoje místo na slunci. Janine otěhotní. „Když se o mém těhotenství dozvěděly babičky, každá na jiné straně Středozemního moře, obě se mohly přetrhnout s nabídkami hlídání,“ vzpomíná matka. Když syn přijde na svět, putuje nejprve k Henriettě, a to na dobu, kdy rodiče cestují po Africe. Po jejich rozchodu se potomek stěhuje k prarodičům Ceccaldiovým. Matka se po návratu z Afriky usadí jako všeobecná lékařka v Saint-Paul na ostrově Réunion. „Od pěti ráno do sedmi do večera. Navíc mě k nemocným volají i jednou dvakrát za noc. Opravdu jsem neměla k výchově dítěte nejlepší podmínky. A ještě k tomu bez otce,“ vysvětluje matka.

Alžírské dětství

V Alžíru Michel zůstane až do konce léta 1961 v krásném bytě, který popisuje v románu Les Particules élémentaires (Elementární částice). Dědeček Ceccaldi, tou dobou už v důchodu, se mu naplno věnuje. Dítě je intelektuálně velmi vyspělé. Ve třech letech umí číst, ve čtyřech popisuje dobývání Mexika tak věrohodně, jako by byl členem výpravy Hernána Cortése. Všichni obdivují, jak zvládá pravopis složitějších slov. V soukromé škole Leperlier, situované v lepší čtvrti, jsou na něho učitelé hrdí. Je to typický rozumbrada, jeho vrozené nadání ale rozčiluje děti, s nimiž si chodí hrát ven. „V hlavě mu to pořád šrotovalo,“ vzpomíná otec. „Jenomže to v životě ve výsledku nestačí.“ Matka syna zpětně hodnotí výstižněji: „Mentálně byl nadměrně nadaný, v oblasti citové mu naopak nadání chybělo.“

Na začátku roku 1960 matka využívá toho, že se situace v zemi zmítané konflikty na čas uklidnila, a jede syna navštívit. Dítě působí lhostejně, ale na všechny otázky odpovídá velmi pohotově, má skvěle vyvinutý pozorovací talent a pohybově je celkem zdatné. Když ho chce vzít na procházku, syn jí ve dveřích řekne: „Zapomnělas mi dát šálu, nastydnu.“

Alžírský byt má pět, možná šest místností. Rozhodně je dost velký na to, aby se po něm dítě mohlo plnou rychlostí prohánět na tříkolce. Na fotografii pořízené v roce 1959 má sváteční oblečení a baculatou tvářičku svědčící o tom, že je zdravý a dobře živený. V románu Les Particules élémentaires (Elementární částice) nechává Bruna Clémenta, v jistém smyslu svého dvojníka, zavzpomínat na dětská léta: „jako čtyřletý šlape ze všech sil na tříkolce temnou chodbou až ke světelnému ústí balkonu“.21 Houellebecq pak o svém hrdinovi dodává: „V takových chvílích pravděpodobně zakoušel své největší pozemské štěstí.“22Štěstí je narušeno alžírskými „událostmi“, jež se tenkrát ještě nikdo neodvažuje označit za válku, a také neshodami mezi jeho rodiči. Rozpory mají i politický ráz. René, Michelův otec, považuje angažovanost své bývalé manželky za přehnanou. „Já toho zakusil dost na to, abych poznal, že to všechno jsou kraviny.“

V září 1960 Janine manželovi oznámí, že čeká dítě s jiným mužem. René požádá o rozvod, k němuž dojde 7. října ve městě, kde se brali, v Albertville. Michelovi je teprve čtyři a půl roku. „Souhlasila jsem s tím, že k rozvodu došlo mým zaviněním a že dítě bude svěřeno do péče otce,“ potvrzuje matka. „Navíc jsem uhradila náklady. S bývalým manželem jsme zůstali přáteli, vázala nás ústní domluva. Nenapadlo mě, že je to řešení pro mě nevýhodné.“ Shodnout se museli především na vypořádání majetku. Dohodli se, že po dobu pětadvaceti let budou dohromady splácet společné jmění: stavební pozemek ve Val-d’Isère, nemovitost na Korsice, majoritní podíl v základním kapitálu podniku BTP atd. Nikdy jim nedělalo problém najít společnou řeč.

Události v Alžírsku se rychle vyhrotily. Michelův otec se vydává do hlavního města pro syna. Doprovázejí ho dva parašutisté. Dědeček se tomu snaží zabránit, babička pláče: „Nechceme mu ublížit,“ ubezpečuje ji jeden z vojáků. O několik týdnů později, 17. října 1961, Martin Ceccaldi umírá na rakovinu. Dcera nedostane povolení přijet se s ním rozloučit, prefektura jí nedovolí vstoupit na území státu s odvoláním na její „protistátní názory“.

Chvíle štěstí

Michela dopraví zpátky do Francie, do Dicy v departmentu Yonne, kam se Henriette přestěhovala s Augustem Rogerem, zaměstnancem státních plynáren (Gaz de France). Auguste je správný chlap, pohostinný, ale hodně shánčlivý, věčně se motá kolem záhonů a králíků. Michel jím pohrdá, vymazal ho ze svého života. „Přitom on se k němu choval skvěle, byl na něj hodný a obdivoval, jak je chlapec chytrý,“ potvrzuje matka. „Auguste byl přímý člověk,“ popisuje ho otec. „Možná měl ke všemu výhrady, ale ke komunistům se nikdy nepřidal.“

V Houellebecqově podání dostává hlavní roli Henriette. „Pracovala v továrně jako dělnice, v nitru tíhla ke komunismu a patřila k lidem, co se zcela obětují pro druhé, bylo to pro mě šťastné období,“ tak to podává Houellebecq. „Jezdil jsem na kole, četl dětské časopisy jako Pif a Tout l’Univers. Ve škole jsem byl vždycky nejlepší, dnes se takové děti označují za výjimečně nadané, ale u ostatních jsem byl celkem v oblibě, jelikož jsem je od sebe nechával opisovat.“23 Jeho otec René to uvádí na pravou míru: „Na základní škole v Dicy začaly problémy. Spolužáci se k němu nechovali hezky. On si ale nikdy nestěžoval. Oproti těm malým vesničanům byl mnohem bystřejší, kluci mu prostě záviděli.“ Michel pak s úspěchem ukončí základní vzdělání ve Villefranche, kousek od Dicy. „Překvapil mě,“ přiznává otec.

Henriette se poté z departementu Yonne odstěhovala. Chtěla bydlet blíž svým sestrám, proto se přesunula do Villiers-sur-Morin v departementu Seine-et-Marne, do pěkného domku s krásně udržovanou zahradou a dostatkem místa pro kurník a králíkárnu. „Její vnuk se tam měl jako král,“ komentuje to Michelova matka. „Dostal všechno, co chtěl, stačilo jen říct.“ Když se za ním jednou nebo dvakrát do roka přijela podívat, bydlela s ním pod stejnou střechou. To ale samozřejmě nestačilo na to, aby se s dítětem postupně nezačali odcizovat.

René Thomas pracuje na plný úvazek jako horský vůdce. Michel za ním často o letních i zimních prázdninách jezdí. Buď spolu chodí na túry, nebo lyžují. Chlapec se ale vůbec nesnaží, tvrdí, že ho to nebaví. Po tři roky se na sjezdovkách ve Val-d’Isère škodolibě baví tím, že se instruktorům na lyžařském kurzu ztrácí. Ti ho potom celí zoufalí hledají, musejí se pro něj vracet lanovkou. Michel jim ujíždí zkratkami a dělá si z nich dobrý den. Podobné vzpomínky prosakují i do románu Plateforme (Platforma): „Když mi bylo čtrnáct, zabloudil jsem jednou odpoledne za zvlášť husté mlhy na lyžích; musel jsem přejet lavinové svahy. Vzpomínám si hlavně na velmi nízké, popelavé mraky a naprosté ticho hor. Věděl jsem, že se ty masy sněhu mohou kdykoli utrhnout […]. Stáhly by mě dolů o několik stovek metrů až na začátek skalnatého pásma; zabil bych se pravděpodobně naráz. Přesto jsem se vůbec nebál. […] Radši bych připravenější, tak říkajíc oficiálnější smrt, doprovázenou nemocí, obřadem a slzami. Hlavně jsem po pravdě řečeno litoval, že jsem nikdy nepoznal ženské tělo.“24Otec cestuje hodně, přes hory a doly, daleko, na dlouho: Spojené státy, Chile, Argentina… Výpravy se opakují. Čtyřikrát vystoupí na Kilimandžáro, prozkoumává pohoří zvedající se za hlavním městem Ohňové země zvaným Ushuaia, dvakrát se vydá do Afghánistánu, poté zamíří do Nepálu.

A co zatím dělá jeho potomek? „Žil jsem si spíš svůj život, než že bych se zabýval tím jeho,“ připouští otec. „Ale věděl jsem, že je v dobrých rukou.“ Strýcové a tety se dítěti snaží nepřítomnost rodičů vynahradit. Nejmladší ze čtyř sourozenců Thomasových, Marie-Thérèse, ho pravidelně bere s sebou k moři, do Arcachonu. Bratranci se mu věnují. V rodině ho všichni mají rádi a vychvalují jeho zázračné nadání.

Michel se přesto uzavírá do sebe. Je málomluvný, utíká se ke knihám, buduje si vlastní svět, staví tak hradbu proti své samotě. Chybí mu vřelý mateřský cit. Že by dostal pusu na dobrou noc. Že by mu jeden z rodičů odhrnul pramínek vlasů z čela, upravil peřinu a pohladil ho po hlavě, než zhasne. Zkrátka o něj s láskou pečoval. Ani po letech se mu nepodaří překonat to, že se mu v dětství nedostávalo potřebných citových projevů, nikdy nedokáže tuto propast překonat. „Rodiče se rozvedli velmi brzy, na začátku šedesátých let. Vlastně si nejsem jistý, zda spolu vůbec někdy žili,“ poznamenává Houellebecq pět let poté, co se nadobro a s konečnou platností rozešel s matkou. „Nechali mě v péči prarodičů, během celého dětství jsem se s nimi vídal naprosto zřídka. V určitém smyslu předjímali rozvolnění rodinných vztahů, k němuž později došlo. Já ale vyrůstal s jasným vědomím, že se mi děje velká nespravedlnost. Co jsem k nim cítil, se v případě otce podobalo více strachu, ohledně matky šlo spíš o čisté znechucení. Zvláštní je, že ona si nikdy neuvědomila, že ji nenávidím. Přitom jsem s ní několikrát strávil prázdniny.“25V roce 1963 – anebo možná trochu dřív, či vlastně později – je Michelovi něco kolem sedmi let. Prázdniny tráví na ostrově Réunion s matkou. Našel si tu kamaráda, který se také jmenuje Michel, a zasypává ho spoustou odborných otázek: „Víš, kde je Beringův průliv?“, „Kolik je devadesát pět krát devět set osm?“ Vyděšený kluk se sotva stačí zamyslet, a už dostává odpověď. Kromě záludných hádanek však našeho Michela nic nezajímá, ani příroda, ani řádění ve vlnách oceánu. Ve středisku Boucan Canot poblíž letoviska Saint-Gilles sedí na bílé písečné pláži a kouká na vodu. Kousek od něho se ve vodě převalují oblázky. Obzor je bez mráčku, scéna jak z pohlednice. Michel se rozhlíží kolem sebe. „Líbí se ti tu?“ ptá se matka. „Je to veliké!“ odpoví syn.

„Velmi brzy si začal uvědomovat, jak bezvýznamná je naše existence a jak je život těžký,“ upřesňuje otec. „Rychle se ptal na věci jako: co na světě pohledáváme, co znamenáme ve srovnání s tím, co je věčnost, velký třesk, vesmír. Je to nemoc našeho století. Já byl jiný, žil jsem v době, kdy jsme se museli ohánět, abychom si zajistili živobytí. Jiné problémy jsme neřešili.“

Michel to zatím neví, ale má o čtyři roky mladší nevlastní sestru. Janine se dala dohromady s místním rybářem. A 16. září 1960 se jim narodila dcera Catherine Françoise; druhé křestní jméno Janine vybrala na počest své přítelkyně, učitelky, jež se na ostrově Réunion vdala za lékaře. Ta k dívce velmi přilnula a nakonec si ji vzala k sobě domů, jakmile se mezi rodiči začaly objevovat první neshody. Když Janine odjela na delší pobyt do Alžírska, Catherinin otec, který mezitím rybolovem vydělal velké peníze, si našel mladou partnerku a brzy se s ní i oženil. Zahořklá Janine pak za nic na světě nechtěla dopustit, aby se otec s holčičkou vídal. Celá záležitost jí tak ublížila, že se rozhodla inspirovat tím, co je v Africe běžné, totiž že ti nejstarší z kmene dohlížejí na ty nejmladší. Pokusila se tento model přenést do Francie.

Malou Catherine vzal pod svá křídla pár z města Amiens. „Asi od pěti let jsme ji už měli pořád,“ vypráví pěstounka.26 „Když jí bylo deset, osvojili jsme ji.“

Adoptivní matka se o té biologické, kterou nazývá svou „kamarádkou“, vyjadřuje takto: „Je to velmi, velmi zvláštní žena, je intelektuálně hodně na výši a vždycky žila ve stresu.“ Michel svou nevlastní sestru poznal až v osmnácti, Catherine tehdy bylo čtrnáct. On se právě chystal do Holandska. „Stavil se u nás kolem poledne. Zrovna jsme obědvali. Přijel z Paříže. Návštěva se odehrála v milé náladě. Působil na mě jako hodně nesmělý kluk, naprostý introvert, vůči okolí uzavřený,“ vzpomíná Catherinina adoptivní matka. Navzdory opětovnému pokusu o sblížení si oba takřka již dospělí sourozenci zůstali cizí. Catherine dnes žije u města Clermont-Ferrand a matku, s níž v osmnácti přerušila kontakt, neviděla dlouhé roky. Michel se o své sestře zmiňuje jen zřídka, Catherine se jednou zašla do knihkupectví Fnac podívat na jeho autogramiádu. Bylo to velmi letmé shledání. „Mám nevlastní sestru, ale viděl jsem ji jedinkrát v životě,“ připouští Michel. I když to muselo být přece jenom víckrát. Ona ho u sebe doma přivítala několikrát. „Vychovali ji lidé, kteří adoptovali spoustu dětí.“27 Víc už neřekne. Toto téma neotvíral, ani když jako dospívající studoval na lyceu Henriho Moissana v Meaux, kam chodil od svých dvanácti až do maturity. Nikdo z těch, kdo se s ním tehdy setkávali, si nevybavuje, že by se kdy o Catherine jen zmínil. Nemluvil o ní ani se čtyřmi nejbližšími kamarády, mezi něž patřili Éric Clément, Patrick Le Bot, Patrick Hallali a Bernard Poulin. Tato čtyřka má na společná léta ve škole trochu jiné vzpomínky, než jak je Michel Houellebecq popisuje v románu Les Particules élémentaires (Elementární částice), kde vyznívají velmi temně. Přitom kulisy tehdejšího života se mu podle nich povedlo v díle vykreslit přesně a v některých postavách vyučujících lze prý snadno poznat, kdo pro ně spisovateli posloužil jako předobraz. O nějaké šikaně, o tom, že by někomu bylo ubližováno nebo že by někdo ubližoval druhým, vůbec netušili a diví se, že by tam k něčemu podobnému mělo docházet. Michel ale jako jediný z nich bydlel na internátu, proto připouštějí, že mohl mít i rozdílné zážitky.

Jedna novinářka se ho ptala, jestli byl obětí sexuálního týrání, jak to popisuje v románu. Tenkrát upřesnil: „Já ne, ale pořád jsem se toho bál.“ S patřičnou dávkou představivosti teoretizuje o tom, jak se vytratila autorita a jak se následkem toho děti začaly chovat nebývale krutě. „V období po květnu 1968 všude vládla pravidla sebekázně, žáci a studenti té nově nabyté svobody využívali a trýznili se navzájem; což ostatně není žádné překvapení, děti se v tomhle věku chovají strašně.“28

Když se na jaře 1968 bojovalo na barikádách, i v gymnáziu v Meaux to vřelo. Poté co studenti z posledního ročníku zorganizovali protestní akci, při níž budova školy utrpěla hmotné škody, mnohá okna skončila vymlácená, dveře rozbité, nábytek poničený, vedení nařídilo, že na úhradu oprav přispěje každý ze studentů deseti franky. Vzpoura těch mladších, mezi něž patřil Michel, se omezila na to, že místo vyučování uspořádali polštářovou válku. Učitelé žáky za trest poslali domů, do školy se mohli vrátit až těsně před koncem školního roku.

„Ve škole jsme možná byli trochu povrchní, o tom, co se děje doma, jsme nemluvili. Věděli jsme, že Michel nemá rodinné zázemí, jak je běžné, že bydlí u prarodičů ve Villiers, kam jezdil na víkendy, a že prázdniny tráví ve Val-d’Isère u otce. Ale nevypadal nijak zničeně. Byl to kluk jako každý jiný, měl svoje výstřelky, vypadal spíš zklamaně, že neví, kam patří. Skvělý kamarád, nikoho neštval. O přestávkách jsme hráli fotbal, vymýšleli legrácky. Rozhodně nijak netrpěl,“ vypráví se zaujetím Éric Clément,29 dnes vedoucí pracovník v IT firmě, bodrý otec od rodiny, člověk sršící optimismem. Když se s Michelem potkali, bylo jim čtrnáct. Oba měli jako první jazyk němčinu. Od prvního okamžiku si spolu výborně rozuměli. Možná proto, že se Éric Michelovi svěřil s tím, že je adoptované dítě, a Michel si v něm našel jakéhosi přítele v neštěstí? Rozhodně se stýkali velmi intenzivně ještě i po škole, byli si i navzájem na svatbě. Éric na tu svou pozval Michela v roce 1978, tehdy se tam objevil ve svém oblíbeném velkém černém klobouku, jaké rád nosí i kuchař Marc Veyrat. A vzpomíná si na svatební dar: dva kalíšky na vejce a milý vzkaz vepsaný na zadní stranu seznamu otcovských rad jednoho starého profesora, jehož navštěvovali o prázdninách v pohoří Morvan. Zmiňoval totiž mimo jiné dietetické a ekonomické výhody vajec s ohledem na poměr kvality a ceny. Takže užitečný dárek.

Dva roky nato přišla řada na Michela. Ke svatbě od Érica dostal radiobudík.

„Z Michelova života nám přece jenom něco unikalo, totiž všechno, co se pojilo s internátem,“ uznává Patrick Le Bot,30 poradce v oblasti IT a správy systémů u výrobce automobilů PSA (Peugot, Citroën). Patrick je nakrátko ostříhaný, má šedobílou kostičkovanou košili a sladěnou kravatu, a hlavně výbornou paměť na detaily, zatímco Michel se spíš vyznačuje schopností vidět věci analyticky. Jak přišel Houellebecq na to, že je „jiný“? „Vždycky jsem to trochu cítil. Už jako kluk jsem si často povídal sám pro sebe. Ve škole jsem od začátku zůstával stranou. Nebylo to zrovna nepříjemné, nechci to nijak dramatizovat. Až v pubertě jsem s tím začal mít problém. Tou dobou jsem jako všichni měl potřebu být si s někým blízký. Už jsem si neuměl vystačit sám, jako když jsem byl malý. […] Ve třinácti jsem si najednou uvědomil, že jsem úplně mimo, ve všem. Teprve o dost později, v šestnácti, jsem to dokázal vidět s přídechem romantiky, považovat se za zajímavého, beautiful loser.“31Ve věku, kdy chlapci běžně získávají první milostné zkušenosti, Michel flirtovat nedokáže. Kluci zjišťují, že holky obecně nejsou po fyzické stránce nijak přitažlivé. A co si myslí ony? Sylvie Montambault, vyučující s velkým zaujetím pro italské umění, která také studovala na gymnáziu v Meaux, nasadí tón spořádané holčičky: „Byli jsme strašně rozumní, věnovali se studiu. Moc jsme si spolu nepovídali. On se věčně trochu poškleboval, měl takové dospělácké poznámky. Vypadal spíš jako buran a nic si nenechal líbit. Tehdy byla lhostejnost příznačná. O budoucnosti jsme nemluvili,“32 dodává Patrick Le Bot. „Dělali jsme brajgl. Ze všeho jsme měli jenom srandu. A Michel nezůstával pozadu. Možná byl lehce tajemnější než my ostatní, víc přemýšlel, přesto jsme měli mnoho společného.“ Jinak by Michel asi těžko se svými čtyřmi kamarády v osmnácti vyrazil na měsíční putování přes Německo, pobřeží Jaderského moře a Řecko.

S jízdenkou Interrail – propustkou na cestování po Evropě za hubičku – v jedné kapse a kultovním průvodcem pro studenty, Guide du routard, ve druhé se na cestu vydávají v srpnu 1974. Michel má dlouhé vlasy, seprané džíny, přes rameno fotoaparát Rolleiflex vypůjčený od matky, na zádech starý horalský batoh, který je cítit plesnivinou. V Mnichově se zajdou podívat na olympijský stadion, kde před dvěma lety skupina palestinských teroristů Černé září povraždila jedenáct izraelských sportovců. Pokračují do Záhřebu a Splitu, staví se v Athénách, kde si prohlédnou Parthénon, a přespí ve stanu v kempu na předměstí. Do oka jim padnou dvě dívky. S jednou prožije Michel nevinný románek, s druhou se jeho kamarád Patrick Hallali později ožení. V básni s názvem „17-23“, zařazené do jeho čtvrté sbírky, Renaissance (Znovuzrození), Michel Houellebecq popisuje jeho schopnosti nenuceného svůdce:

Cette manière qu’avait Patrick Hallali de persuader les filles

De venir dans notre compartiment

On avait dix-sept dix-huit ans

Quand je repense à elles, je vois leurs yeux qui brillent.

[…]

Corps tout seul dans la nuit,

Affamé de tendresse,

Le corps presque écrasé sent que renaît en lui une

Déchirante jeunesse. […]33

Jednou večer se kamarádi celí hladoví vypraví na oslavy vinobraní do Daphnis. Po zaplacení vstupného může každý vypít sudového vína po libosti. Mladíci si užívají dosyta, odcházejí opilí namol. Bude jim trvat čtyřiadvacet hodin, než přijdou k sobě a dokážou se dopravit do přístavu Pireus, odkud pojedou lodí na Krétu. Tam se ubytují v kempu u města Ágios Nikólaos, kousek od hřbitova. Čekají je dva týdny nicnedělání, popíjení ouza, každou noc diskotéka, až je to přestává bavit. Michel usne vysvlečený na pláži. Spálí se, jen na břichu mu zůstane bílá stopa tam, kde měl položenou ruku.

Mezi Řeckem a Tureckem panuje napětí, lodní spojení je pozastaveno a jejich plánovaný návrat přes Itálii se protahuje. Den sem, den tam, nikoho to moc netrápí. „S Éricem a Michelem jsme si dobře rozuměli, prošli jsme snad všechny místní památky,“ vzpomíná Patrick Le Bot. Prohlédnou si Svatopetrský chrám v Římě, nakloněnou věž v Pise, náměstí Svatého Marka v Benátkách, kde je překvapí bouřka a promoknou na kost, poté je čeká mnoho nekonečných hodin ve vlaku, které si zpestřují pojídáním slaných buráků.

Zvláštní je, že zatímco ostatní v červenci chodili na brigádu, aby si na cestu sehnali nějaké peníze, Michel nic takového nepodnikl. Mohl se spolehnout na to, že mu rodiče vypomůžou. „Peníze mu nikdy nechyběly,“ podotýká Éric Clément. „Žil si dobře, spousta z nás mu to mohla jen závidět. O něco později měl malý byt v ulici Malar v sedmém pařížském obvodu. To nebylo nic běžného.“

Rok nato Michel výlet zopakuje, jedou s ním Éric Clément a Bernard Poulin. Původní parta se rozpadla, vypraví se tedy ve třech. Tentokrát je cílem Maroko. Cestou přes Španělsko objevují Madrid a Toledo, vezmou to do Córdoby a pak si prohlédnou mešitu v Algeciras, kde nasednou na trajekt do marockého Tangeru. V každém městě stráví den nebo dva, to jim stačí, aby nasáli místní barvy a vůně. Tempo se nezmění, ani když překonají Gibraltarský průliv a pokračují do Fesu a Agádíru. Přespávají v berberských stanech přímo na zemi, občas nocují i pod širákem. Narazí na prostitutku. Začnou vyjednávat. Je jim devatenáct a chtějí slevu. Tu nedostanou. Jedou tedy dál, nezkušení zelenáči, třetí třídou. V nočním vlaku, který je veze do Casablancy, na dřevěných lavicích ve voze s okny beze skel usnou. Michela během té strastiplné cesty okradou, přijde o starý batoh, který má po otci a kam si jako na potvoru uložil fotoaparát své matky. „Někde tam se zřejmě zrodila jeho lehká averze k Arabům,“ dedukuje zamyšleně Éric Clément. Když se Michel ráno vzbudí, už sice nevypadá, že by se ho to tolik dotklo, přesto cestu přeruší a vrací se sám do Paříže.

Jaká matka, takový syn

Život na internátu přináší studentům určité výsady. Mají pro sebe například vyhrazenou studovnu, stravují se ve společné jídelně u stolů po osmi. Ven se nesmí. Jean-Michel Kempf chodil s Michelem na němčinu a sdílel s ním i pokoj v patře. Už to ale nebyly noclehárny po dvaceti nebo třiceti postelích jako dřív. Uzavřený prostor s vysokým stropem obývalo šest chlapců, každý měl svou postel a skříň. Dívky byly ubytované v přilehlé budově. Výprava za nimi představovala opravdové dobrodružství.

Jean-Michel Kempf,34 dnes vedoucí informačních systémů a managementu ve zdravotnickém zařízení Hôpitaux de Paris, se dělí o své vzpomínky: „Zpočátku se Michel s ostatními nebavil. My ale měli tak trochu stádní pudy, nedalo se tomu uniknout. Ve čtvrtek byly vycházky. Bavili jsme se. Asi tak v patnácti jsme k sobě docela našli cestu.“

Ve třídě patří Michel Thomas k nejlepším, ačkoli není nijak průbojný. Má buňky na matematiku, což imponuje jeho učiteli, profesoru Rouquairolovi. Když je vyvolán k tabuli, Michel se ostentativně vleče, v přemýšlení je však mnohem hbitější. Ve fyzice patří k nejnadanějším a tráví spoustu času v knihovně, celý zabraný do publikace o teorii relativity, kterou mu spolužáci ochotně přenechávají. V prvním ročníku gymnázia je profesor na fyziku známkuje velmi přísně, mezi asi třiceti studenty přesto Michel spolu s dalšími dvěma dokáže dosáhnout dobrých výsledků. Stejně úspěšný je Patrick Le Bot, pro něhož je to dodnes živý zážitek: „Po celé studium na gymnáziu jsme každý týden dostávali úkol z matiky a fyziky. My vždycky makali jak diví, zatímco Michel je nechával na poslední chvíli, a stejně pokaždé dostal nejlepší známku.“

Puntičkářský a přesný Michel rovněž pečlivě volí slova. I v hodinách francouzštiny své spolužáky snadno předhoní. Pětatřicetiletého profesora Pineta má rád. Slabší je jenom v cizích jazycích. V němčině to v posledním ročníku dotáhl na ohodnocení AB (velmi dobře), v angličtině se raději věnuje skopičinám. Když mají s kamarádem Le Botem nacvičit scénku, dá mu jméno Mister Ladada, a oslovuje ho tedy „My dear Ladada“. Celá třída se válí smíchy, jen profesor netuší proč, jelikož nezná hit zpěvačky Dalidy „Darla dirladada“. Ve filozofii Michel pořád dokola řeší otázku „Existuje absolutní svoboda?“. Přívlastek „absolutní“ je pro něho naprosto zásadní. Nakonec dochází k tomu, že je dobře, že absolutní svoboda neexistuje. Jinak by to byla hrůza. V tělesné výchově se nikdy nijak nevyznamenal.

Každoročně o únorových prázdninách a na Dušičky, někdy dokonce i o Velikonocích, uspořádá pro studenty pobyt ve svém starobylém venkovském sídle profesor Véron, bývalý učitel dějepisu z jejich gymnázia, dnes už důchodce. Odjedou do vesnice Moulin-Colas nedaleko od obce Quarré-les-Tombes v Morvanském pohoří a profesor, nadšený obdivovatel tamních architektonických památek, je každý den bere na výlety po okolí. Jeden den stráví v Auxerre, druhý v Avallonu, třetí v opatství Pierre-qui-Vire. Děti tak dokonale znají cisterciácký klášter Fontenay či baziliku ve Vézelay, mají v malíčku románské i gotické umění a navštívily všechny místní starodávné hrobky.

Na výletech zažijí mnohá dobrodružství. Jezdí se autobusem, četné zastávky v Burgundsku jsou pro ty malé chytráky vítanou příležitostí, jak si tajně opatřit pár lahví vína. Na místě pak studenti sami vaří. Po večerce a společné četbě odcházejí dívky spát do domu. Chlapci mají pro sebe boudu uprostřed lesa a spí ve spacáku na slámě, kterou získali od vesničanů. „Podmínky byly docela tvrdé. Něco jako skaut, ale bez jakékoli vojenské nebo náboženské ideologie. My to milovali,“ vypráví Patrick Le Bot. Většinou s nimi jezdí dva další profesoři, Vallier, kterého mají na přírodní vědy, a francouzštinář Pinet. V maturitním ročníku je jejich doprovod početnější, učitelé jim mají pomáhat s přípravou na zkoušky. Michel Thomas odmaturuje úspěšně, i když ne na výbornou.

Maturitu má v kapse a gymnázium v Meaux za sebou. Píše se rok 1973. Vzrostla nezaměstnanost, po skokovém zvýšení ceny za barel ropy ze strany arabských států nastala první ropná krize, zdravotní stav Georgese Pompidoua se výrazně zhoršil. Prezident rok nato zemře a barevné, závrať působící kinetické obrazy, jimiž si nechal vyzdobit své soukromé místnosti v Elysejském paláci, se od té doby těší velké slávě, ceněna jsou jména jako Vasarely, Agam, Pol Bury, kultem je psychedelické umění. Najít cestu ven z labyrintu patří k nejlákavějším výzvám i pro mladíka jako Michel. Je mu sedmnáct, má spoustu plánů, je zarputilý, melancholický, ale věci bere vážně a nohama stojí pevně na zemi.

O prázdninách jede navštívit matku, která se před třemi lety přestěhovala zpět do Francie a v marseilleské nemocnici La Timone se školí v oboru anesteziologie. „Na resuscitaci jsem se zaměřila z lásky k bližnímu,“ uvádí – a také ji trápilo, že jako vedoucí nemocničního zařízení v Saint-Paul na Réunionu často zažívala tváří v tvář smrti naprostou bezmocnost. Bydlí teď kousek za Marseille, u obce Cassis, ve starém domě na konci kamenité cesty, obklopeném meruňkami a lány rozmarýnu. Jednou v půl šesté ráno potká na cestě k domu svého syna, celého bledého, zamlklého. V románu Les Particules élémentaires (Elementární částice) Houellebecq popisuje, jak jeho hrdina Bruno v noci – byla to právě tahle? – vstoupí do pokoje, kde jeho matka spí se svým milencem. Rychle se zase vytratí, načež si všimne kočky spící na skále, hodí po ní kámen a roztříští jí lebku.35 Matka byla z tohoto vyprávění vyděšená, vzpomněla si totiž, že kdysi našla svoji kočku podobně usmrcenou a pohozenou ve studni.

Po dokončení studia a osvojení technik resuscitace se Janine Ceccaldi rozhodne přesunout zase jinam. Přesně v tu chvíli by ji přitom Michel opravdu potřeboval. Jenže ona netouží po ničem jiném než být sama a vydává se na cestu napříč Afrikou a Indií. Na Kanárských ostrovech stráví rok v jeskyni mladého pastevce, kde není elektřina a pro vodu se chodí k blízké řece. Jako vždy ji vede touha poznat sebe sama, snaha najít vnitřní harmonii a také odpor k příliš surovému okolnímu světu a ničivě konzumnímu způsobu života.

Okázalý návrat do nemocnice Saint-Joseph na Réunionu trvá pouhých jedenáct dní. Odmítá zabezpečit anestezii v případě umělého přerušení těhotenství: „Nejsem žádná potratářka,“ hájí se. Setkává se s dávnou přítelkyní Margie Sudre,36 budoucí členkou vlády Jacquesa Chiraca, v té době však zaměstnanou na klinice jako anestezioložka, a baví se spolu stejně srdečně, stejně důvěrně, jako by se naposledy viděly včera. Seznámily se v Marseille začátkem sedmdesátých let. „Janine je nejosobitější člověk, jakého znám,“ ubezpečuje mě bývalá státní tajemnice. „Velice schopná interní lékařka. Skvělá žena, vstřícná, nevyhledává rozbroje. Myšlenkově je blízká filozofii J.-J. Rousseaua, vždy věřila mýtu vznešeného divocha a obecně tomu, že lidé se rodí dobří a kazí se až vlivem společnosti. Jejímu životu dávali směr muži, do nichž se zamilovávala. Utržila spoustu ran. Postupem času začala být z lidí čím dál víc zklamaná. Stal se z ní mrzout. Přitom byla nezávislá, svobodná, měla nadčasové názory. Odjakživa kašlala na to, co si o ní kdo myslí.“

Obě spolu zůstanou v kontaktu, dokonce i po dobu, kdy Margie Sudre naplno dělá politiku: pracuje ve vládě, jako předsedkyně místní samosprávy na Réunionu, evropská poslankyně za UMP (Unie pro lidové hnutí).37 Jsou zkrátka dobré kamarádky.

Michelova matka si na ostrově našla domov uprostřed bujné vegetace vysoko nad městem. Na svažitém pozemku rostou vzácné, vonné byliny. Stín vrhá vzrostlá žakaranda se záplavou slézových květů. Janine jezdí ojetým modrofialovým kombíkem Citroën C15, starým tak dvacet let. Auto je ideální do suchého počasí, nedovírají se mu okna.

Její dům je bouda stlučená z prken a se střechou z vlnitého plechu, stojí na podezdívce z betonových patek. Pod stavením, kterému říká „moje stavební bouda“, našlo útočiště hejno koček. Do prostoru o pětatřiceti metrech čtverečních rozděleného na tři navazující místnosti se jde po dřevěné lávce. „Zujte si tady boty, prosím.“ Hned u vstupu je dřez, vana a pytel bílé rýže pro kočky, míchá jim ji s konzervou, buď mají makrelu, anebo kuře. Na víc z důchodu nemá. Pracovala sice od svých sedmnácti až do pětašedesáti, ale její dnešní příjem nedosahuje ani 1200 eur na měsíc. V kuchyni spojené s jídelnou je na podlaze tradiční červená dlažba, na zemi stojí čtyři autobaterie skladující elektřinu vyrobenou solárními panely, takže si může večer rozsvítit a pustit si své oblíbené Nešpory od Sergeje Rachmaninova. Ledničku nemá, baterie by ji neutáhly. Když si chce večer protáhnout, může použít petrolejovou svítilnu zakoupenou v pařížské prodejně vybavení pro táboření. Postel tvoří matrace položená na zemi a řada polštářů. Na poličkách plných knih není ani jedna od Michela Houellebecqa. Spisovatelova matka si sama balí cigarety. Jazykem navlhčí spoj rýžového papírku značky Rizla Croix, který naplnila světlým tabákem, odstraní kousky listů, které na okrajích přečnívají, a je hotovo. Nakloní se nad hořák plynového sporáku a potáhne. Hlavu drží hrdě, vzpřímeně, pohybuje se pomalu a ladně, jako by byla z jiného světa, jako arabské ženy z lepší společnosti, které si turisté tak rádi fotografují.

Každého překvapí, jak si jsou matka se synem podobní. Oběma se levé oko zaměří na určitý bod a ulpívá na něm, pohled mají zdrcující. Oba mají oválný obličej, výrazné lícní kosti, osobitý nos, stejně lehce zakřivená ústa jako lidé uvyklí držet cigaretu v pravém koutku; a hlavně, hlavně mají tentýž křečovitý smích vycházející z hlubin duše. Když se smějí, celé jejich tělo zachvátí výsměšný třes, hlavu stáhnou mezi ramena, rty odkryjí ostré zuby. Mísí se v tom projevy silné povahy a umírněné lidskosti, bez valného zájmu o svět, s jehož průměrností už Janine bojuje leda slovně, proto se také od civilizace, která ji obtěžuje, stáhla co nejdál. Chuť jednat už ji přešla. Dnes ji bolí kosti, má unavené oči.

Atypický student zemědělky

Michel Thomas nastupuje v září 1973 jako sedmnáctiletý na lyceum Chaptal v Paříži do přípravného ročníku „biologie“, považovaného za nultý ročník vysoké školy. Z jeho strany nešlo zrovna o jednoznačný výběr. Ne že by ho do toho nutili rodiče, s nimiž udržuje vztahy spíše napjaté. Šlo zřejmě o dílo náhody. Doposud nemá v životních cílech jasno, čeká, kam ho osud zavane. Chtě nechtě. Jeden z kamarádů se přihlásil do přípravného ročníku; Michel ho následuje. Moc nad tím nepřemýšlí, někde uvnitř je možná rád, že ačkoli se nedá mluvit o tom, že by s touhle školou byl navždycky za vodou, aspoň mu zajistí jakýs takýs společenský status.

V sedmém pařížském obvodu, kousíček od hasičské stanice, otec Michelovi koupil za peníze od matky malou garsonku, aby se syn nemusel trmácet hromadnou dopravou. Ten to však před svými spolužáky raději tají. Otec René při stěhování trvá na tom, že rošt postele je třeba za každou cenu dostat dovnitř oknem. Přiváže si ho i s rámem na záda a leze po venkovní zdi nahoru. Michel se snaží pomáhat, stojí nahoře v okně a navádí ho pomocí lana. Nepředře se. Spousta lidí si svůj prostor ráda zařídí po svém, novému bytu vtisknou vlastní charakter. Michel takové touhy nemá. „S kamarády to tam jen vymalovali. A udělali by líp, kdyby na to nesahali,“ běduje otec. „Když potřebovali vyhladit tapety, urvali dveře od vestavěné skříně. Manuální práce Michelovi nikdy nešly…“ Michel nemá ve zvyku vytvářet si k věcem vztah. Dokonce ani ke knihám: sci-fi čte rád, ale při každém stěhování nechává svazky bezstarostně ve starém bytě.

V poloprázdném pokoji žije skoro jako poustevník; příšeří se dobře hodí k jeho charakteru chronicky komatózního, i když laskavého člověka, jak každý rád potvrdí. V klášterním oproštění se od materiálních statků dozajista vidí svého druhu estetičnost, kterou s nadšením kultivuje. Přesto tu nějaká výzdoba je: na první pohled zaujmou dvě fotky, které „má docela rád“. Na první je rocker Iggy Pop, obscénní šílenec se specifickým, takřka fetálním vztahem k vlastnímu tělu, na druhé Jacques Chirac, optimistický dobyvatel, ještě jako předseda vlády38 za prezidenta Valéryho Giscarda d’Estaing. Michelovi se na snímku líbí ten skoro komický způsob, jak se budoucímu francouzskému prezidentovi daří unikat „patosu osmašedesátého“, který už tehdy nenáviděl. „Michel s Chiracem po politické stránce nesympatizoval, zajímal ho jako románová postava,“ vysvětluje Pierre Lamalattie, jeho spolužák z přípravného ročníku a soused z ulice.39Později zásadně změní názor, soudě dle toho, jak s ním Michel Houellebecq zatočí v románu Plateforme (Platforma), který psal těsně před prezidentskými volbami v roce 2002. Ty poznamenala prudká porážka socialistického kandidáta Lionela Jospina, jehož v prvním kole voleb dne 21. dubna převálcoval leader nacionalistů Jean-Marie Le Pen.

Při popisu násilí odehrávajícího se na předměstích a způsobu, jak o něm s chutí referoval pravicový deník Le Figaro, přičemž si neodpustil předpovědět, že se „nevyhnutelně blíží občanská válka“, vypravěč Michel konstatuje: „Země, pravda, vstupovala [sic ] do předvolebního období, a téma bezpečnosti vypadalo jako jediné, které by snad mohlo Lionela Jospina znepokojovat. Každopádně to nevypadalo, že by Francouzi znovu zvolili Jacquesa Chiraca: působil skutečně příliš hloupě, začínal skoro kazit pověst země.“40 Houellebecq sám, soukromě, dochází k tomu, že „než hodit hlas Chiracovi, to je snad lepší za volební plentu nachcat“. A když má v rámci rozhovoru pro rakouský časopis Profil vyjádřit svůj názor na hlavu státu, ještě si přisadí: „S ním mám opravdu problém. Je to prostě blb. Ukazovat něco takového světu, to je hnus.“41 Tady je vidět, že hranice mezi fikcí a realitou je u Michela Houellebecqa velice tenká.

Dva roky studia v přípravných kurzech na studium na vysoké škole člověka změní. Studenti zarputile dělají vše pro to, aby prošli závěrečnými zkouškami, které jim v případě úspěchu otevřou dveře na prestižní školy v celé Francii, a tím pádem jsou i vstupenkou mezi elitu národa. Šprtají se ve dne v noci, nezvednou hlavu od skript, teoretických publikací, učebnic matematiky, fyziky a přírodních věd. Za ty dva roky intenzivní přípravy nasají tolik vědomostí, že jsou schopni přesně pojmenovat třeba neuvěřitelné množství šutrů. Podobně i biologie živočichů se zaměřuje na všechny možnosti třídění – říše, kmen, třída, řád, čeleď, rod, druh – a zároveň na různé druhy výživy, například dojnice; Thomas, jenž se posléze stane Houellebecqem, všechny tyto znalosti využije, až bude psát román Les Particules élémentaires (Elementární částice). Anebo o něco později Sérotonine (Serotonin).

Přípravné kurzy jsou mimochodem i výtečnou průpravou pro každého, kdo se chce později živit psaním. Všechny zadané práce musí být po jazykové stránce provedeny bezchybně. Vedle rovnic mají stylové figury stejnou váhu. Studuje se v létě jako v zimě. Čtyřiadvacet hodin denně. Čas jako by se zastavil.

Poté, co touto náročnou přípravou projdou, jsou však mnohem vzdělanější a sečtělejší. Jejich životní zkušenosti se ovšem blíží nule. Michel do této společnosti příliš nezapadne, není soutěživý, drží se stranou; ve své trochu nadrozměrné zelené bundě a rozepnuté košili, kterou nosí v létě i v zimě, vybočuje z průměru. Teplotní změny tedy možná nevnímá, ale zato je mnohem citlivější – v negativním smyslu – na vášnivé zaujetí profesora biologie pro ekologii. Michel si dočasně zahrával s problematikou ochrany zvířat, pak ale začal být na ekologická témata alergický, a to čím dál víc, jak se tato záležitost stala společensky „tíživou až dotěrnou“.42Cokoli trochu barvitějšího by zdejší smutný svět zasvěcený vědění příjemně oživilo, panuje tu totiž velmi strohá atmosféra. Kromě neobyzantských mozaik na záchodcích v suterénu budovy a okázalého schodiště, po němž se k nim schází, tu nic výrazného není. Kromě času stráveného při společném stravování v jídelně a kusých debat o přestávce je Michel Thomas víceméně sám a vyhovuje mu to. Kolektivní aktivity ho nelákají. Rámus s nimi spojený ho obtěžuje. Bezstarostnost je však na lyceu Chaptal zapovězena, flirtovat je takřka nemožné. Dívky chlapce děsí a naopak. Ve třídách s programem biologie tvoří dívky pouhou třetinu celkového počtu studentů. Jedinou událostí dvouleté klauzury, která se všem zapíše do paměti, je jednodenní výlet za město uspořádaný na konci roku; studijní výjezd na téma fytosociologie, jinak řečeno pozorování rostlinných společenství a chráněných rostlin. Jeden z profesorů si vyslouží všeobecný posměch, když využije příležitosti a přes všechny zákazy natrhá kytici pro svou dceru. Fakt že jo!

Ke konci takto přísného a nesmlouvavého režimu Michel Thomas pořád není ohledně své budoucnosti rozhodnutý, hlásí se na dvě vysoké. První, École normale supérieure, přezdívaná Normale Sup, je nejslavnější a nejprestižnější z francouzských tzv. velkých škol. Studium na ní je drahé. Vyučující proto moc dobře nechápou, jak je možné, že když byl v písemném testu devátý, ústní zkoušku neudělal. Dostal otázku z geologie. Jenže Michela geologie jednoduše „štve“, dosvědčují jeho kamarádi. Proto se spokojí se svou druhou volbou, a tou je zemědělská škola, Institut national agronomique (INA), takzvaná Agro, sídlící v Paříži a Grignonu. Přijímací zkoušky se konají v Paříži v krásných prostorách cihlové budovy v ulici Claude-Bernard, kde institut sídlí. Michel se umístí na 135. místě, přičemž přijímají 170 studentů. Píše otci, aby mu tu dobrou zprávu dal vědět. „Byl jsem rád, když se mu to podařilo. Ale nejsem si jistý, že si vybral správně. Písemkami na Normale Sup přece prošel. Agro si zvolil jen proto, že tam šli jeho kámoši.“ Michel neopomene každému na potkání vylíčit, jak mu otec obratem sdělil, že si odteď už bude nájem platit sám. Je to nemilá věc, do kapsy má totiž hodně hluboko.

Je mu devatenáct, o lidském pokolení si nedělá iluze, nepotřebuje toho moc. Dokáže vyjít s 500 franky měsíčně (to je necelých 80 eur). Je zvyklý na spartánskou stravu, nikdy si nevaří. Jí povětšině suchý chleba, někdy namazaný hořčicí, k tomu konzervu a jednu dvě skleničky whisky. Pití ho tedy v rámci jeho výdajů už tehdy stojí nejvíc. V bytě mu v jistou chvíli vypnou plyn: neplatil faktury. Vystačí si pak s kempingovým vařičem Butagaz. Ani za nejkrutější zimy netopí. Pouze když má po rozchodu s první ženou občas v péči syna. To dokonce zatopí v krbu, použije naštípané dřevěné palety posbírané na staveništích v pařížských ulicích. Přinejhorším se mu hodí i nábytek odložený u popelnic.

„Mám chuť řvát, aby mě bylo slyšet.“

Na začátku školního roku v září 1975 nasedne Michel na nádraží Montparnasse do vlaku a vyrazí do Grignonu, kde se daleko za Paříží, uprostřed venkova, nachází jeho agronomická škola, Institut national agronomique. Od vlaku je to pak k budově školy ještě kilometr a půl pěšky. Odměnou je podívaná na nádherné panství ze 17. století, rozkládající se na ploše 815 hektarů, z nichž čtyři jsou zasíťované a šest set zasvěcených zemědělské výrobě. Před nechtěnými pohledy je prostor chráněn sedmi kilometry vysokých kamenných zdí. Kdysi bylo místo ve vlastnictví generála Bessièresa, jenž se za císařství stal maršálem. Vzadu ve stinném parku stojí okázalý zámek ve stylu Ludvíka XIII. se špičatou střechou, okny v patře stejně vysokými jako francouzská okna v přízemí a se dvěma bočními křídly, do nichž byl soustředěn hospodářský provoz. Dvě přilehlé budovy jsou koncipovány jako noclehárny. V historické budově jsou studenti ubytováni na pokojích po dvou. V nové, která stojí hned vedle, mají chlapci a dívky samostatné místnosti. Stavení ve stylu typickém pro šedesátá léta je z hrubého betonu, má tvar do L a tři obytná patra. Jeho výhodou je, že je čistší a méně omšelé než staré budovy. V přízemí se nachází prostor sloužící jako bar a kulečníkový sál, přinejmenším jednou týdně zde probíhá party. V prvním patře tu v rohu chodby našel útočiště i Michel Thomas, jeho pokoj má jako obvykle minimální výzdobu. Za něco takového nikdy peníze nevyhazoval a jeho zvyk se v tomto směru ani v budoucnu nezmění. Pokoje se po nástupu na kolej losují. Michel nejprve získal místo v místnosti pro dva v zámecké budově. Protože ale chtěl být sám, podařilo se mu umístění vyměnit. Okno jeho pokoje se dívá do lesa, světla tu moc není. Napravo se tyčí budovy z panelů a sádrokartonu, skrývající učebny a výzkumné laboratoře.

Jako většina jeho kolegů z ročníku je i Michel ubytován na kolejích.

Pracovní a životní tempo, které tu Michela Thomase a jeho spolužáky čeká, neodpovídá tak úplně očekáváním, jaká bychom mohli mít od tak prestižní školy situované na venkově, navozující představu jakéhosi idylického odloučení pro pilné mladé lidi.

Jako většinu francouzských škol, i Grignon poznamenaly květnové události roku 1968, kdy si studenti na barikádách vymohli spoustu zásadních změn. Mnoho zdejších studentů pochází z levicově orientovaných katolických rodin a politicky se angažují, a ani Thomas není zrovna výjimkou. Jsou mezi nimi trockisté, maoisté, leninisté, čistokrevní levičáci, svými názory se netají, z velké části odsuzují stávající politický režim Valéryho Giscarda d’Estaing.43 Když v roce 1976 tehdejší předseda vlády Jacques Chirac podá demisi a vytvoří stranu RPR (Rassemblement pour la République), studenti v Grignonu čelí podezření, že vylepovali plakáty této strany, která se hlásila k odkazu Charlese de Gaulla. Dotyční se raději drží zpátky, něco takového se tu „nehodí“. Studenti zemědělky jsou z povahy „rudí“. Michel Thomas zůstává stranou, nevyjadřuje se, jen pozoruje, přesto se ale brzy stane terčem skupinky, která se z legrace označuje za „inteligenci“ školy. Patří mezi ně Pierre Lamalattie, Henri Villedieu de Torcy, Jean-Christophe Debar, Luc Pierlot a k sympatizantům se řadí i Rémi Dureau, Laurent Picot a jeho přítelkyně Geneviève Morhangue. Mnozí z nich jsou synové či vnuci bohatých vlastníků zámků anebo pozemků. Z důvodů spíš uměleckých než ideových si tropí žerty z přesvědčených vegetariánů, kteří tehdy předběhli dobu a psali petice za bojkot konzumace masa.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Houellebecq.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.