Originally published in the English language as

„Chicken Soup for the Soul: The Power of Yes!

101 Stories about Adventure, Change and Positive Thinking“

by Amy Newmark“

Published by Chicken Soup for the Soul, LLC www.chickensoup.com

Copyright ©2018 by Chicken Soup for the Soul, LLC. All Rights Reserved.

No part of this publication may be reproduced, stored in a retrieval system
or transmitted in any form or by any means, electronic, mechanical, photocopying,
recording or otherwise, without the written permission of the publisher.

CSS, Chicken Soup for the Soul, and its Logo and Marks
are trademarks of Chicken Soup for the Soul, LLC.

Cover photo © Shutterstock.

Translation © Jana Srbová, 2021

All Rights Reserved.

ISBN 978-80-7252-897-4

Úvod

Říct ANO znamená, že uděláte něco nového,
seznámíte se s někým novým a ve svém životě uděláte
nějakou změnu – a možná ji uděláte i v životě ostatních...
ANO je krátké slůvko, které dokáže velké věci. Říkejte je často.
~Eric Schmidt, bývalý výkonný ředitel Google

Slepičí polévka pro duši slaví tento rok dvacáté páté výročí své existence. Na knižní sérii je to dost vysoké číslo, ale krása našeho modelu, kdy jednotlivé příběhy dodávají naši čtenáři, spočívá v tom, že nám to umožňuje zůstávat stále svěží a aktuální. A co je právě teď svěží a aktuální? Říkat „ano“ novým věcem. A vystupovat z vyjetých kolejí.

Tohle téma přineslo takovou záplavu báječných příběhů, že jsme z nich vytvořili hned dvě knihy – Slepičí polévka pro duši: Vykročte ze své komfortní zóny, která vyšla na podzim roku 2017, a nyní vycházející Slepičí polévka pro duši: Síla „Ano!“. V této sbírce naši přispěvatelé popisují mnohé způsoby vlastních výzev, jak čelit svým obavám a strachu, a jak vyzkoušeli nové věci. Vyprávějí, jak je to změnilo k lepšímu a dovedlo k širšímu, smysluplnějšímu životu.

Tito pisatelé mě velmi inspirovali a jejich silné příběhy byly natolik motivující, že jsem si umínila být také vstřícná k novým věcem – a je jedno, jestli půjde jen o vyzkoušení nového pokrmu anebo o něco tak náročného, jako je paragliding z útesu vysokého tři sta metrů. Pokaždé, když zkouším něco nového, cítím, jak mě to posiluje a jak jsem více v souladu s širokým světem tam venku.

Ať už hledáte lásku nebo novou kariéru, překonáváte ostýchavost či fobii, ať si chcete okořenit život novým sportem anebo si najít přátele, jet samotní na dovolenou nebo vyzkoušet děsuplnou pouťovou atrakci, na stránkách naší knihy najdete spřízněné duše. Jen se podívejte na tyto názvy kapitol, vyjadřující pozitivní sdělení a výborné životní rady:

1. Vyzkoušej něco nového

2. Přivítej změnu

3. Vlož se do toho

4. Předstírej, dokud to nezvládneš

5. Udělej to strachu navzdory

6. Věř si

7. Seber odvahu

8. Najdi své nové já

9. Věnuj kousek sebe sama

10. Vydej se za dobrodružstvím

11. Důvěřuj svým pocitům

V první kapitole o zkoušení nových věcí se setkáte s Victorií Otto Franzeseovou, která oslavila padesátiny a chtěla získat zpět jiskru svého mládí. Proto se rozhodla udělat každý den, po 365 dní v roce, něco, co ještě nikdy předtím nezkusila. Nebylo to pokaždé snadné, a aby dostála svému závazku, lámala si někdy ještě v 23:45 hlavu, co nového by ten den mohla udělat. Ale dokázala to. Někdy šlo o malé činnosti, jako například vyluštění prvního sudoku, jindy to byly velké akce, jako jízda se psím spřežením. Tato žena se dokonce zapojila do světového rekordu, zapsaného v Guinnessově knize, když se připojila k zástupu lidí skákajících na minitrampolínách. Victoria o svém roce nových věcí nakonec říká: „V padesáti byl můj život najednou pestrý a plný příslibů. Mohla jsem růst dál, roztahovat křídla a každý den se něco naučit.“

Někdy se změnám bráníme, protože se bojíme být silnější, lepší, slavnější... V kapitole 2, o vítání změn, popisuje Sara Etgen-Bakerová starožitný stůl, u kterého psala. Stolek byl tak malý, že musela knihy a papíry odkládat na podlahu kolem. Pak se s manželem odstěhovali do většího domu; manžel jí navrhl, aby si pořídila větší stůl. Podle jeho názoru ji ten malý vlastně brzdil v její spisovatelské kariéře. Sara se bránila, dokud si neuvědomila, že má její muž pravdu. Objednala si nový stůl s tím, že „větší stůl symbolizuje větší projekty, větší možnosti, náročnější soutěže, vykročení z komfortní zóny.“

Někdy se musíme odvážit k navázání nových kontaktů, jak líčí Kate Lemeryová v kapitole 3. Se třemi malými dětmi, v novém domově v místě, kde zatím nikoho nezná, v roli maminky na plný úvazek – ale s pocity osamění – se Kate rozhodla, že bude pomáhat jako rodič-asistent ve školce svého nejstaršího dítěte. Také s ním chodila na fotbalové tréninky, ale pořád se jí nedařilo najít si v novém městě přátele. Pak jí stará kamarádka poradila, ať uspořádá pro všechny mámy školkových dětí večírek, na kterém se všichni seznámí. Kate nejprve váhala, ale pak rozeslala pozvánky – a nyní je pravidelnou hostitelkou a „lepidlem“, které maminky – dnes už Katiny nové přítelkyně – v nové komunitě spojuje.

V kapitole 8 se mluví o tom, jak najít naše nové „já“. Líbí se mi příběh Douga Slettena, který vypráví o tom, jak to dokázal. Doug měl dobré zaměstnání jako učitel. Splatil studentskou půjčku a se ženou si koupili svůj první dům. Jenže Doug si uvědomoval, že vlastně vždycky chtěl být právníkem. Nakonec si o tom přijel promluvit se svým rozvážným, konzervativním otcem. Řekl mu o svém tajném snu a o tom, že by mu bylo už hodně přes třicet let, než by práva dokončil. Jeho otec na to prostě řekl: „A jak starý budeš za čtyři roky, když nepůjdeš za svým snem?“ A tak se Doug odhodlal k nové cestě. Jeho žena souhlasila a on pokračoval v tom, co označuje za své „tři nejnáročnější roky života“. Dnes říká: „Teď už je to pětadvacet let, co pracuji jako právník, a celou tu dobu jsem vděčný, že moje rodina a můj táta podpořili mé rozhodnutí změnit nám všem život a vrhnout se do něčeho zcela nového.“

O tom to všechno je: vyzkoušet nové věci, i když se zprvu dost bojíme. Kapitola 5 nabádá: Udělej to strachu navzdory. Zařadila jsem do ní příběh Lindy Holland Rathkopfové. Její vyprávění začíná ve frontě lidí čekajících na zip-line – skluz na laně. Lidé se za Lindou hromadí, protože jí obsluha právě vysvětlila, že musí absolvovat ne jeden, ale dalších osm skluzů z jednoho stanoviště na druhé. Je to jediný způsob, jak se vrátit k výchozímu bodu. Linda žádá, aby jí zařídili nějakou „záchranu“, odmítá pokračovat. Nakonec se podvolí a zjistí, že s každým dalším skluzem se její úzkost zmírňuje. V závěru je Linda schopná mít oči otevřené a vychutnat si krásnou flóru a faunu kostarického deštného pralesa. Říká: „Vykročila jsem ze své bezpečné zóny a vstoupila do říše divů.“

Na začátek tohoto úvodu jsem umístila nádherný citát Erica Schmidta. Zdůrazňuje, že ano je kratičké slovo, ale má v sobě velkou moc. Doufám, že tato kolekce příběhů, které jsme pro vás vybrali, vám poskytne skvělé nápady. Možná zjistíte, že už si děláte seznam nejméně deseti nových věcí, které chcete vyzkoušet, ještě než knihu dočtete! Dejte mi vědět, jak jste využili sílu „ano!“.

Můj e-mail je amy@chickensoupforthesoul.com.

A děkuji, že patříte k našim čtenářům.

~Amy Newmarková

(1) Vyzkoušej něco nového

Pokud vás nikdy nic nevyděsí, neztrapní ani nezraní,
znamená to, že nikdy neriskujete.

~Julia Soulová

Rok nových věcí

Štěstí dosáhnete tehdy, když přestanete čekat,
až váš život konečně začne, a začnete těžit
co nejvíce z přítomného okamžiku.

~Germany Kentová

Toho roku, kdy mi bylo padesát, jsem se rozhodla udělat každý den něco nového. Když to dnes lidem vyprávím, vždycky chtějí vědět, které ty „nové věci“ se mi líbily nejvíc. Předpokládají, že šlo o nějaké skutečně ohromující novinky, třeba že jsem se s celou rodinou přestěhovala na nějaké exotické místo anebo se naučila pilotovat vrtulník. Nevyhnutelně pak následuje zklamání, když řeknu, že se mi nejvíc líbilo prostě uskutečňovat něco nového. Každý den. Po celý rok.

Vymyslet 365 nových věcí nebylo vždycky snadné, zároveň s prací a rodinou, tak abych stíhala i vyprat či uvařit večeři. V prvních týdnech mého projektu jsem se často přistihla, jak si ve 23:45 lámu hlavu, co nového bych tak mohla ještě stihnout ve zbývající čtvrthodince uplývajícího dne. Naštěstí se ukázalo, že existuje spousta věcí, které jsem nikdy předtím nedělala a které dokážu zvládnout v krátkém časovém úseku. Vyluštila jsem své první sudoku. Zapsala jsem se do on-line kurzu italštiny. Vykouřila jsem doutník. Natočila jsem si řasy.

Jak šel čas, zjistila jsem, že je pro mě stále snadnější mít prostě oči otevřené, abych viděla tu řadu možností, které mě obklopují. Tak například jednu nepříjemně studenou sobotu, kdy bych si normálně lebedila doma s knížkou, jsem se navlékla a rozjela se na Ledový festival. Jindy jsem vstala v časnou hodinu nad ránem, abych spatřila zatmění Měsíce. Oslavila jsem s naším štěnětem Mezinárodní den psů.

Netrvalo dlouho a mým přátelům došlo, že jsem otevřená téměř všemu, co se dá považovat za novou věc v mém životě, a pozvání se začala hrnout – nejen od mých přátel, ale i od přátel mých přátel. Výsledkem bylo, že jsem vyzkoušela jízdu na saních tažených psy, užila si toulky po visutém parku na Manhattanu v New Yorku, poobědvala jsem s Antonií Lofaso, která se objevila v soutěži Top Chef, navštívila jsem módní přehlídku a setkala jsem se s držitelem Pulitzerovy ceny, spisovatelem Gilbertem Kingem. Navštívila jsem spoustu přednášek všeho druhu, zaměřených na témata, která bych nikdy předtím nepovažovala za užitečná nebo zajímavá – a užila jsem si je všechny do jedné.

Kdykoli jsem se dozvěděla o něčem, co se zdálo pozoruhodné, přiměla jsem se prozkoumat to. Místo „Proč?“ jsem se začala ptát „Proč ne?“ A navykla si odpovídat „Ano“. Doslechla jsem se o jedné místní skupině a jejím plánu dostat se do Guinnessovy knihy světových rekordů – tím, že zorganizují obrovský počet lidí, kteří budou ve stejnou chvíli skákat na malých trampolínách. Okamžitě jsem se k nim zapsala. Ráno, kdy se akce konala, bylo studené a deštivé. Nikdo z mých rodinných příslušníků ani kamarádů neprojevil zájem doprovodit mě, ale když jsem dorazila na místo, našla jsem tam stovky lidí naladěných podobně jako já. Skákali jsme společně více než hodinu, rozjásaní samotným cvičením i radostí, že se nám podařilo uskutečnit něco sice trochu střeleného, ale naprosto úžasného.

Značné množství mých nových prožitků zahrnovalo jídlo. Poprvé jsem jedla divočáka. Vyzkoušela jsem kopřivy. Ochutnala jsem angrešt. Pila jsem limoncello. Poprvé jsem vyrobila vlastní hummus a domácí pesto. Zvládla jsem kompletně připravit a upéct pizzu. Objevila jsem, že thajský lilek se nepodobá žádnému lilku, který jsem znala předtím: je zelený a kulatý, ale jeho dužnina, uvařená doměkka, chutná jako u běžného lilku. Zjistila jsem, že pečená ředkev mi nechutná, zatímco syrová ano, ale pokud jde o maracuju, tu miluji v jakékoli podobě.

Když se na tento svůj rok ohlížím zpět, uvědomuji si, že vůbec nezáleží na tom, že spousta mých „nových věcí“ vlastně nebyla jednoznačně smysluplná. Důležité je, že jsem objevila nekonečné množství novinek, které jsem mohla vyzkoušet. V mých padesáti se mi můj život jevil pestrý a plný příslibů. Ještě pořád jsem mohla růst a roztahovat křídla, naučit se každý den něco dalšího – po celý zbytek mého života. Líbila se mi představa, jak dokážu měnit svůj způsob uvažování a posilovat své mentální schopnosti. Dokázala jsem se vymanit ze své komfortní zóny. A když nic jiného, rok nových věcí mi poskytl důvod vítat každý nový den jako příležitost k objevování světa trochu jiným způsobem.

Vrtulník jsem se dosud pilotovat nenaučila, ale jsem v Guinnessově knize rekordů!

~Victoria Otto Franzesová

Výstřední kuchyně

Výzvy vás přimějí odhalovat ty stránky vás samotných,
o nichž jste dosud nevěděli.

~Cicely Tysonová

V první polovině mého života pro mě zkoušení nových jídel znamenalo maximálně přelití salátu dosud nevyzkoušeným druhem dresinku. Celé roky jsem jedla (a vařila) typické středozápadní pokrmy. Uznávám, moc pestrý výběr to nebyl – jídelníčku dominovalo dušené maso se zeleninou, sekaná nebo pečené kuře.

Brzy poté, co jsem se vdala, mě můj manžel informoval, že přišel čas, abych v tomto směru opustila vyjeté koleje. Pravděpodobně to byl laskavý způsob, jak mi jemně sdělit, že už ho moje jednotvárné a nenápadité vaření unavuje.

Když mi navrhl, že mě vezme na večeři do blízké restaurace, proslulé velkorysými bufetovými stoly, ráda jsem to přijala. Předpokládala jsem, že je to sázka na jistotu a že mě čekají celé metry bohatě naložených stolů, přetékajících báječným jídlem plným uhlohydrátů.

U obsluhy jsme si objednali nápoje a připojili se k zástupu hladových lidí obhlížejících připravený bufet. Vydala jsem se nalevo, můj manžel napravo. Já si na podnos naložila salát, samozřejmě se svým osvědčeným dresinkem, a vrátila se ke stolu. Právě jsem se zakousla do rohlíku, když přišel i manžel. Nesl si podnos, na němž se vršily krabí nohy.

No, krabí nohy jsem viděla už dříve. Na krabech. Na obrázku. V televizi na Discovery Channel. Ani to mě však nepřipravilo na chaotickou změť tenoučkých končetin, která dosedla na stůl přede mnou.

Tohle nebylo pohodové jídlo. Tohle bylo odpudivé jídlo, především proto, že já jsem z něj byla celá nesvá.

Můj muž vzal do ruky malé, legračně vypadající kleštičky a zacvakal jimi mým směrem. „Do toho!“ pokynul mi.

Zírala jsem na něj a zavrtěla jsem hlavou.

„No tak! Jen ochutnej. Měla bys jednou zkusit zase něco nového.“

Zvedla jsem kus kraba z talíře, ale hned jsem ho zase upustila zpátky. „Je to divně cítit. A vypadá to jako velký pavouk!“ zakňourala jsem.

Rozhlédla jsem se kolem s nadějí, že mě někdo ze spolustolovníků zachrání, ale nikdo si mě nevšímal. Všichni byli příliš zaneprázdnění rozebíráním svých vlastních hromad krabích končetin.

Ještě před několika minutami jsem byla obklopená bytostmi, které jsem považovala za slušné jedince s vytříbenými způsoby. A teď? Místnost byla plná neandrtálců drtících krunýře a trhajících krabí maso drobnými vidličkami.

Podlaha byla poseta kousíčky bílého krabího masa. Máslo se lesklo nejen v misce na našem stole, ale odkapávalo i z brady mého souseda. Atraktivní dáma sedící vedle něj zvedla z talíře jednu nohu a hladově se do ní zakousla. Kromě nakupování během Black Friday byla tohle ta nejméně civilizovaná situace, kterou jsem kdy zažila.

Nezavrhovala jsem však zkoušení nových věcí tak docela. Řekla jsem si, že vzhledem k tomu, jak ty krabí nohy divně vypadají, a přesto si je lidé dopřávají, musejí alespoň báječně chutnat – všichni v místnosti totiž očividně prožívali úplnou kulinářskou nirvánu.

Manžel se na mě usmál, pochválil mě za mé odhodlání a připomněl mi, že zkoušení nového je správná věc. Ukázal mi, jak se používají ty komické kleštičky, a předvedl, jak ohnout a rozlomit krunýř a jak se dostat dovnitř a vydobýt odtud malou vidličkou krabí maso.

Podařilo se mi krunýř rozbít napadrť, kousky z něj se mi dostaly do pusy a také jsem se o něj řízla do prstu. Nakonec se mi podařilo špičkou steakového nože vyškrabat ze skořápky nějaké kousíčky masa – celý talíř byl jimi posetý, ale dohromady by zaplnily sotva jednu polévkovou lžíci.

V životě jsem se s jídlem tolik nenadřela. Byla jsem si jistá, že kdybych někdy uvízla na pustém ostrově, kde by jediným zdrojem jídla byli krabi, umřela bych hlady.

K mému překvapení to však bylo opravdu skvělé. Ocenila jsem bohatou, příjemnou chuť. Jen kdybych ale dokázala ze všech těch pevných skořápek vydolovat o něco víc masa!

Zatímco jsem se snažila ponořit své mikroskopické kousky kraba do másla, můj muž znovu odběhl k bufetu. Tímto tempem by končil s hlavním jídlem a vrhal se na dezert, zatímco já bych se stále ještě snažila nashromáždit alespoň tolik dalšího masa, aby to vydalo na druhé sousto.

Tentokrát se manžel vrátil s něčím, co vypadalo jako velký, ošklivý hmyz. Když jednoho z těch tvorů popadl, cítila jsem, jak se mi zhoupl žaludek.

„Nezbláznil ses?“ vyjekla jsem. „Tohle přece nebudeš jíst!“

„Co? To jsou langusty a dají se jíst mnohem snáz než krabi. Vidíš – jen takhle ukroutíš hlavičku, odtrhneš ocásek a vycucneš maso. Je to dobré.“

Rozhlédla jsem se po místnosti s podezřením, že uvidím kamery. Dělá si tu ze mě někdo legraci? Anebo mě tajně natáčí pro další epizodu v reality show Faktor strachu?

Ukázala jsem na to, co držel muž v rukou, a vydechla: „Prosím tě, polož to!“ Poslechl mě a já vzala ubrousek a rozprostřela jej jako posmrtný rubáš přes langustí mrtvolky. V tu chvíli se u našeho stolu zastavil číšník a zeptal se: „Mám ten talíř odnést?“ Odolala jsem chuti obejmout ho a jen jsem přikývla.

Od této mojí první zkušenosti s dary moře, kdy jsem nad nimi seděla zděšená a hladová, už uplynulo hodně času. Teď už jsem úplný mistr v umění dostat se krabovi pod krunýř. Ach, to uspokojení poté, co jej ohnete, rozlomíte a dostanete se ke kousku šťavnatého krabího masíčka! Úplně mi tečou sliny, jen když si to představím.

Pokud jde o langusty, nějak to stále nedokážu. Takže, pokud jste jejich fanoušci a jste přesvědčení, že jsou vynikající, věřím vám. Opravdu. Beru vás za slovo.

Můžu s radostí prohlásit, že za ta léta se můj postoj k jídlu změnil a že jsem si užila spoustu zábavy se zkoušením nových pokrmů. Dokonce se mi zdá, že se v poslední době u nás doma karty obrátily. Minulý týden jsem uvařila večeři, jejíž přílohu tvořila bylinková quinoa. Můj manžel se podíval do svého talíře, pak na mě, zvedl vidličku a šťouchl do své porce. „Co to je? Vypadá to jako ptačí zob!“

Usmála jsem se na něj přes stůl. „Jen jez,“ řekla jsem, „člověk má přece občas zkusit něco nového!“

~Ann Morrowová

„I Wanna Rock and Roll All Nite“

Hudba je pocit.

Můžete ji zkoušet převádět do slov.

Prostě vás buď zasáhne, nebo ne.

~Gene Simmons

Co ho to jen napadlo? Můj manžel právě zakoupil lístky na koncert skupiny KISS. I když se my dva už blížíme důchodovému věku.

Možná je v tom nostalgie. Oba jsme končili vysokou školu v sedmdesátých letech. To znamená v době, kdy skupina KISS poprvé vtrhla na hudební scénu. Ne že by zrovna byli šálkem mé kávy, to vám povím. Já hrála na klavír klasický repertoár a můj hudební vkus sahal od klasické hudby po umírněný rock. Od Beethovena po Barryho Manilowa. Žádní KISS. Ti hráli spíš heavy metal. To byl spíš styl mého brášky. Vlastně jsem takovouhle hudbu slyšela jen tehdy, když pronikala zpod zavřených dveří bratrova pokoje. Já byla slečna Slušňačka, a ty takovou muziku, jakou hrají „Kissáci“, neposlouchají. A taky jsem slyšela o různých vylomeninách, ke kterým docházelo během jejich koncertů, třeba jak Gene Simmons vyplivuje umělou krev. No fuj. Pěkně drsné.

Přesto musím přiznat, že mě tahle rocková skupina něčím zaujala. Jejich kabuki make-up, černobílé harlekýnské kostýmy a nebezpečně vysoké podpatky rozhodně moji pozornost upoutaly. KISS byli v sedmdesátých letech tak populární, že pár studentů naší školy vystoupilo na každoroční talentové soutěži v přestrojení za členy této kapely. Na jednu z jejich slavných písniček „zpívali“ – otvírali pusy zcela přesně do přehrávané hudby, a když jste je viděli v pulzujícím stroboskopickém světle, skoro byste přísahali, že sledujete KISS. Měli jen problém s primitivní pyrotechnikou: jeden mladík plival tekutinu, která se používá do zapalovačů, a tu pak zapálil. Velmi působivé – dokud nezačala hořet opona na jevišti. Což byl patrně i důvod, proč skončili až na třetím místě.

No a o nějakých čtyřicet let později jsem se chystala na vystoupení opravdové skupiny KISS. Bláznivé! Čím víc se datum koncertu blížilo, tím jsem byla nervóznější. Co tam proboha zrovna já, relativně konzervativní žena středního věku, budu dělat? Přesto jsem se zařekla, že si to užiju co nejlépe, a začala jsem ve skříni pátrat po nějakém úžasném černobílém modelu, který bych pro tuto příležitost oblékla.

Konečně přišel „ten“ večer. Stále jsem si nebyla jistá, co mám očekávat. Vystoupení se konalo v koncertním sále. Měli jsme místa dost blízko pódia. Rozhlížela jsem se po sále a příjemně mě překvapilo, když jsem viděla hodně lidí, kterým bylo přibližně asi tolik, co mně. Hned jsem se cítila mnohem lépe. Začátek koncertu se blížil a sál se zaplnil. Jedno sedadlo napravo ode mě zůstávalo ještě volné, na to další usedl nějaký mladíček a vedle něj pak jeho kamarádi. Oslovila jsem ho, jen aby řeč nestála – ukázalo se, že je stejného věku jako náš syn. Řekl, že je to pro něj a jeho kamarády první koncert téhle skupiny. Inu, alespoň něco jsme měli společného...

Těsně předtím, než KISS vyšli na pódium, se na konci naší uličky objevila drobná stará ženuška a protahovala se mezi lidmi směrem k volnému sedadlu vedle mě. Bez ohledu na svůj věk si oblékla vybledlé triko s nápisem KISS, džíny a tenisky – vypadala dost nepatřičně. Bála jsem se, že si z ní ti mladíci budou utahovat, ale sotva dosedla, jeden z nich uznale vyjeknul: „Hele, Rocková bábi sedí zrovna vedle nás!“

Nedalo mi to a vyzvídala jsem, o koho jde. Ukázalo se, že té paní je sedmdesát šest let – skoro tolik jako mojí mámě. Vlastně to mohla být ne Rocková babička, ale přímo prababička. K mému překvapení to byla zapálená fanynka skupiny KISS a na jejich koncerty chodila pravidelně už od sedmdesátých let. Ukázala mi jednu prastarou vstupenku. Opravdu to byl lístek na koncert KISS a stál tehdy pouhých dvanáct dolarů. Páni, to byly časy! Paní nebyla obyčejná fanynka, ale přímo megafanynka téhle skupiny. Chodila na všechny jejich koncerty, kdykoli KISS přijeli do našeho města. Úžasné. K tomu ještě teď přišla na koncert sama, protože její manžel prý „Kissáky“ zrovna moc nemusí. Očividně se však cítila ve své kůži dobře a v tomto prostředí byla jako ryba ve vodě.

Jakmile koncert začal, celý dav diváků vyskočil na nohy, samozřejmě včetně Rockové bábi. A na nohou strávila celé vystoupení. A nejen to – její drobná vrásčitá pěstička pumpovala vzduchem nahoru a dolů celou tu půldruhou hodinu! Tenisky se ukázaly jako dobrá volba, což ale Bábi určitě jako ostřílená návštěvnice koncertů věděla. Ohromné! Zahanbila mě.

Ještě před koncertem jsem si udělala takový malý průzkum týkající se skupiny KISS a zjistila jsem, že průměrný věk jejích členů je šedesát let. Tento fakt se mi zdál ještě zajímavější, když jsem viděla, na jak vysokých podpatcích se pohybují – zejména Gene Simmons, který své boty doplnil ještě i žraločími zuby. Jeho podpatky musely mít aspoň patnáct centimetrů, možná ještě víc! A Paul Stanley vypadal pořád dobře dokonce i v kostýmu, který mu odhaloval břicho. Ten chlap má pořád břišní svaly. Viditelné břišní svaly. To já břišní svaly nikdy neměla – no, určitě tam někde jsou, ale ještě se neukázaly. Rozhodně bych si na sebe nemohla vzít třpytivý vršek odhalující mé břicho...

Během koncertu jsem úplně zapomněla na svou artritidu v kyčlích a kolenou a většinu té doby jsem stála – částečně i proto, že člověk přede mnou by klidně mohl hrát jako centr v NBA, ale hlavně proto, že jsem se opravdu skvěle bavila. Z tváře mi nemizel úsměv, který se tam vytvořil hned na začátku vystoupení a vytrval až do závěrečné písně. A když je řeč o závěrečné písni, to nejlepší si muzikanti samozřejmě nechali na konec. Rocková bábi se mi už předtím zmínila, že má v kabelce i nějaké památeční konfety. Na pódiu se náhle zvedly dvě vysoké plošiny, které s sebou vynesly vzhůru i několik členů kapely. Současně začaly obrovské stroje na konfety chrlit do vzduchu tuny barevných papírových proužků, to celé za zvuků ikonické písně „Rock and Roll All Nite“.

Po vystoupení, když jsem si vybírala konfety z vlasů, mi docházelo, jak moc jsem si celý večer užívala. Pochopila jsem, proč je Rocková bábi taková skalní fanynka. Ten koncert byl absolutní pecka!

Teď je velká fanynka i ze mě.

~Tamara Moran-Smithová

Od opery k hokeji

Nejdůležitější věc, kterou byste měli mít na paměti,
je tato: buďte připraveni kdykoli se vzdát toho,
co jste, kvůli tomu, čím byste se mohli stát.

~W. E. B. Du Bois

Zavolala jsem svému muži Larrymu do práce. „Mám dobrou zprávu, ale taky jednu špatnou,“ řekla jsem mu. „Kterou chceš slyšet dřív?“

„Nejdřív tu dobrou.“

„Dneska večer můžeš jít brzo spát.“

„No dobře. A ta špatná zpráva?“ vyzvídal.

„Jdeme na operu!“

Vtip spočíval v tom, že když jsem ho naposledy přiměla k návštěvě divadla, usnul tam. I když musím uznat: bylo to nudné představení. Ale někdo nám tehdy věnoval lístky na ceněnou Carmen a já si opravdu myslela, že by se to mohlo líbit i mému manželovi. Strčila jsem do něj, ale když po chvíli usnul znovu, nechala jsem ho spát. Vzbudila jsem ho, až když jeho chrápání přehlušilo samotné představení.

S Larrym jsme se vždycky shodovali v našich základních hodnotách, ale zájmy jsme měli rozdílné. Lišily se tak moc, jak se jen liší opera od hokeje. Já mám ráda umění, Larry je zapálený sportovní fanoušek. Jeho velkou vášní je hokejová NHL. Celé roky on i jeho kamarádi kupují permanentky na zápasy, kam chodí s celými rodinami. Musím přiznat, že jsem byla občas v pokušení svůj lístek prodat online anebo nějakému překupníkovi se vstupenkami. Pokaždé jsem však tomu pokušení odolala a manželovi jsem to nikdy neudělala. Kdykoli chtěl jít na zápas, šli jsme. Sice jsem brblala a vzdychala „Ach ne, už zase!“, ale šla jsem.

Na zápasy jsme chodili s dalšími manželskými páry. Celá tahle naše parta byla hokejem nadšená, dokonce i ženy. Znaly všechny hráče a dokázaly správně vyslovit jejich čtyřslabičná jména.

V hospůdce blízko stadionu jsme si nejdřív dali něco malého k zakousnutí. Když jsme dojedli, nadhodila jsem napůl žertem: „A teď bychom mohli jít zpátky domů, ne?“

Naši kamarádi na mě upřeli pohled, jako bych byla z jiné planety.

Líbilo se mi zpívat spolu s ostatními národní hymnu, ale kromě toho jídla to byla jediná věc, která se mi na těch hokejových večerech líbila. Místo abych ocenila dobrá místa, která jsme měli, stěžovala jsem si: „Je tu zima!“. Můj manžel mi nabídl svůj kabát, ale já si ho nevzala.

„Ne, já tu budu prostě sedět a trpět,“ řekla jsem protivně a s trpitelským výrazem jsem se zhroutila na sedačku.

Když hra začala, už jsem měla svůj mobil na klíně. Po většinu času jsem buď psala esemesky anebo snila s otevřenýma očima. Někdy bylo moje psaní zpráv přerušeno – to když domácí tým skóroval. Věděla jsem, že dali gól, protože všichni vyskočili, jásali, museli si každý s každým plácnout.

Co bylo proboha tak vzrušujícího na tom, že parta dospělých mužů na ledě strkala hokejkami do něčeho, čemu se říká puk? Nechápala jsem to. Když domácí tým znovu skóroval, jedna žena z naší skupinky se ke mně otočila a nadšeně vykřikla: „Není to skvělé?“

Neodolala jsem a sarkasticky jsem odvětila: „No jasně! Jsem z toho na větvi!“ Téměř okamžitě jsem své jízlivé poznámky litovala.

Jenže mi to začalo vrtat hlavou. Jak to, že jsem byla jediná, kdo si to na hokeji NEUŽÍVAL? A líbil by se mi tenhle sport, kdybych mu dala šanci? Co kdybych zkusila svůj přístup změnit?

Rozhlédla jsem se kolem sebe, po všech těch tisícovkách rozjásaných lidí, jejichž vzrušení stále stoupalo, a rozhodla se: aspoň to zkusím – už kvůli manželovi.

Trvalo pár zápasů, než jsem se ujistila, kdo je brankář, kdo je náš nejnovější hráč, koho tým koupil a odkud. Když dal soupeř našim gól, dokonce jsem pocítila slabý záchvěv zklamání.

Netrvalo dlouho a vyptávala jsem se: „Co je to ten hattrick?“ anebo „Co znamená zakázané uvolňování?“ Prohlédla jsem si soupisku hráčů a studovala, ze které části zeměkoule přišli.

Když manžel zaregistroval můj zájem, byl překvapený. Já sama jsem žasla! Zima na stadionu mi už nevadila. Už jsem se nedívala každou chvíli na hodiny a nepočítala minuty, než se dostanu ven. Čas teď přímo letěl. Zápas končil dřív, než jsem se nadála.

Když náš tým vyhrál, skákala jsem nahoru dolů jako blázen, a když jsme v těch vítězných večerech ze stadionu odcházeli, prožívala jsem radost s ostatními.

„Přijdete na příští zápas?“ zeptal se někdo.

Obrátila jsem se k manželovi: „Půjdeme, miláčku, viď, že ano?“

Šli jsme a pak na další a další. Brzo jsem si osvojila všechny pojmy a zkušeně s Larrym probírala všechny detaily hry. Nikdo by nevěřil, že jsem s hokejem nevyrůstala.

Naši přátelé nevěřili vlastním očím, když mě poprvé viděli fandit v opravdu krásném zeleném dresu našeho týmu. „Co se to stalo s tvými značkovými bundami?“ utahovali si ze mě.

Larry měl ze mě velkou radost. Když jsme měli výročí, řekl mi, že mě chce odměnit za to, že jsem taková báječná sportovní fanynka, a že pro nás dva vybral něco speciálního. Potěšil mě.

„Vezmu tě na operu!“ prohlásil a celý zářil.

Projel mnou maličko lítostivý pocit. Tak trochu jsem doufala, že ten večer půjdeme na hokej. Ale nedopustila jsem, aby na mně Larry poznal zklamání. Objala jsem ho a vřele políbila.

Opera byla nakonec vydařená. I Larry zůstal vzhůru. Musím ale přiznat, že jsem neodolala a mrkla na mobil, abych zjistila, jak hrajeme. Koneckonců, byli jsme v play-off.

Dnes vidím, že je mnohem příjemnější sdílet s manželem stejné zájmy. A kdo ví? Možná se dám i na golf.

Zatím ale budu netrpělivě čekat, až vyhrajeme Stanley Cup.

~Eva Carterová

21,1 je mé šťastné číslo

Běh není nic jiného, než série hádek mezi tou částí vašeho mozku, která chce přestat, a tou, která chce pokračovat.

~autor neznámý

Tak tohle jsem zjistil po čtyřiašedesáti cestách kolem Slunce: křupání, praskání a lupání se nemusí týkat jen ranních cereálií – jsem to i já, když vstávám z postele. Odpolední šlofík není luxus, ale nutnost. A honička s vnoučaty je jediné cvičení, které dokážu zvládnout.

Otázkou proto je, co jsem tedy dělal jedno sobotní dopoledne se svou ženou v obchodě se sportovní obuví, který prodává zboží lidem hlásícím se na maratony, triatlony a běhy století? Tohle místo bylo plné mladých, hubených, nechutně zdravě vypadajících žen a mužů, kteří si zkoušeli boty všeho druhu. Má žena pokynula jedné z prodavaček. „Prosím vás, slečno...“

„Ano, paní, jak vám mohu pomoct?“ přiskočila mladá žena a roztáhla pusu do širokého úsměvu. Byla od hlavy k patě navlečená do blýskavého modrého spandexu; tělesného tuku měla asi tolik co vrabec.

„Prý sem všichni chodí kupovat běžecké boty. Zaregistrovali jsme se totiž s manželem na losangeleský maraton.“

Moment. Cože to řekla? Ježíši! Už si vzpomínám! Všechno se mi to vrací: před měsícem jsme měli v naší církevní obci hosta, který mluvil o běhu na podporu čisté vody pro Afriku. Jistě, to je správná věc, souhlasím a jsem připraven pomoct. Prostě vypíšu šek – a ten běh přenechám někomu jinému, že? Špatně. „Tedy, my vlastně poběžíme půlmaraton. Je to taková charitativní akce,“ vysvětlovala manželka.

„To je krásné!“ vykřikla spandexová žena a úsměv na její tváři se ještě více rozšířil.

Nechala nás stoupnout na běžecký pás propojený s počítačem, který analyzoval jak délku kroku, tak polohu chodidla při dopadu. Získané údaje měly pomoct vybrat dokonalé běžecké boty pro naše ne zcela dokonalé nohy. Dozvěděl jsem se, že jsem pronátor. Zní to jako nějaká vágní, nedovolená činnost, o které jste cosi zaslechli v pořadu „Hledá se...“: Mark Mason je pětašedesátiletý důchodce, který má zálibu v odpoledních šlofících a je známým pronátorem.

Zakrátko nám připravili náš nákup a účet. „Celkem je to 297 dolarů.“

„Páni! To je kauf!“ zavtipkoval jsem. „Ty boty snad byly ve slevě?“

„Vlastně ano!“ odvětila Miss Spandex vesele. „Dneska je váš šťastný den!“

Pokud jsem si však pomyslel, že takový zásek do mého bankovního účtu je pěkně bolestivý, ještě jsem neměl tušení, co přijde. Pojem „maraton“ pro mne do té doby představoval sledování série některého z mých oblíbených televizních pořadů, společně s konzumací velkého množství mých oblíbených chipsů přímo ze sáčku. Teď jsem se však byl najednou konfrontován s osmnáctitýdenním tréninkovým programem, navrženým pro typického pětašedesátníka se sedavým způsobem života. Jo, jasně. Měli tam raději po pravdě napsat „pro pětašedesátiletého bývalého olympionika“!

Začali jsme šestitýdenním základním tréninkem, který spočíval v chůzi/běhu na čas, přičemž se měřené úseky každý týden prodlužovaly. Překvapilo mě, že to bylo v mých silách. Když končil šestý týden, dokonce jsem nabyl přesvědčení, že bych cílovou čáru půlmaratonu mohl překonat i bez dopomoci nosítek.

Pak se však věci změnily. Začali jsme s distančním tréninkem. Název napovídá, že nyní se dosahovaný pokrok měřil na kilometry, nikoli na minuty. Tréninkové dny byly rozděleny do tří kategorií: lehké, těžké, dlouhé. V dalších týdnech jsem svévolně přidal další kategorii, kterou jsem nazval „to si snad děláte srandu“. Změnilo se i něco jiného. Svalové skupiny, o nichž jsem dosud netušil, že je vůbec v těle mám, začaly o své existenci podávat velmi bolestivé důkazy. Při každém běhu delším než pět kilometrů se mi kolena začala ozývat jako kastaněty. Moje zmučené kyčle prosily o milost, mé nohy se ocitaly v křeči.

Řešení mých problémů se však našlo a bylo to překvapivě jednoduché: za mých mladých let jsem protahování před samotným během nepřikládal žádnou velkou váhu. Teď se stalo mým náboženstvím! Jako pravý konvertita jsem si osvojil repertoár cviků, které měly snížit, ne-li zcela eliminovat, napětí ve svalech, ale i horší věci, jako třeba vymknutí kotníku.

Jako samouk v oblasti studia nesčetných běžeckých neduhů můžu nyní zasvěceně hovořit o příčinách a léčení takřka všeho, od plantární fasciitidy až po syndrom patelofemorální bolesti. A ještě jedna věc: střídání tepla a chladu po běhu dělá zázraky. Rád bych poděkoval vynálezci chladicích polštářků. Staly se – kromě mojí ženy – mými stálými společníky.

Když do maratonského běhu zbývaly už jen dva týdny, čekal nás zatím nejdelší běh: patnáct kilometrů! V tuhle chvíli si moje manželka vedla lépe než já. I tento dlouhý běh dokončila, na rozdíl ode mě. Trápila mě celá řada potíží, které mě v běhání vážně omezovaly. S termínem závodu, který byl už na dohled, jsem se rozhodl trénovat alespoň formou rychlé chůze a doufal jsem, že do startu našeho půlmaratonu na tom budu už lépe.

Pak ale, týden před tím velkým dnem, začal manželku bolet kotník natolik, že nemohla ani chodit, natož běhat. Takového úsilí, a teď to vypadalo, že to budeme muset oba vzdát! Následné vyšetření u doktora a jeden rentgen ukázaly, že jde o důsledek přetěžování a že by žena mohla půlmaraton běžet, pokud by předtím dopřála svým nohám naprostý odpočinek – po celý zbývající týden.

Toho dne, kdy se maraton běžel, jsme se vzbudili ve tři hodiny ráno, po pouhých několika hodinách neklidného spánku. Ve 3:40 už jsme byli na silnici a svištěli do Los Angeles. Nechal jsem auto na parkovišti v Santa Monica, jen pár bloků od cílové čáry. Byla ještě tma a pořádná mlha, ale místo se už hemžilo čilou aktivitou. Nastoupili jsme do autobusů, které nás odvezly do našich výchozích bodů: ženin start byl na stadionu Dodger, já cestoval do Hollywoodu.

Od startu půlmaratonu uplynuly už tři hodiny. Čekal jsem s ostatními doprovázejícími na Sunset Boulevard a přejížděl zrakem nepřetržitý tok běžců, jestli neobjevím atletku, která má na sobě triko s logem naší charitativní organizace. Najednou jsem opravdu zaznamenal jasně oranžovou barvu a postavu, která se pohybovala známým způsobem. Ještě pár vteřin a už jsem dokázal svou ženu bezpečně identifikovat! Zajásal jsem, když vběhla do cíle s časem tři hodiny a devatenáct minut. Byl jsem na ni tak pyšný!

Objali jsme se, zapózovali pro rychlé foto – a už tu byl čas postavit se na start mého závodu. O tři hodiny a čtyřicet minut později jsem se do cíle dopotácel s grácií clydesdaleského koně postiženého bursitidou. Ale měl jsem to za sebou! Moje žena se ke mně vrhla a paže mi ovinula kolem krku. Prohlíželi jsme si vzájemně medaile, které jsme si vydobyli: na té její bylo panorama Los Angeles, na mojí obrázek pláže.

To, že jsme náš závod dotáhli do konce, bylo skvělé, ale byla to jen část toho všeho. Díky štědrosti našich přátel a rodiny se nám podařilo získat dvanáct set dolarů na pomoc při zajišťování čisté vody pro Afriku. A přidávám ještě výčet toho, co jsem zjistil: navzdory lupání, křupání a praskání je tohle tělo ještě schopné dělat věci, o kterých bych nevěřil, že je zvládne. Odpolední šlofík je fajn, ale nepřináší takové uspokojení jako uběhnutí pětadvaceti kilometrů za týden. A co se týká honiček s vnoučaty, teď je to děda, kdo uštve je, a ne naopak!

Tak, a musím končit. Je čas, abych odvezl manželku k místní škole, kde na běžecké trati trénuje na letošní maraton.

A jestli se ptáte, zda poběžím i já, podívám se na vás s širokým úsměvem a laskavě vám odpovím: „Zbláznili jste se?“

~Mark Mason

Nalezení ideálního bodu

Projděte co největší kus světa, objevujte a učte se nové věci.
Pro některou z nich určitě zahoříte.
~Mustafa Saifuddin

Když jsem nastoupila na vysokou školu, stoprocentně se mi dařilo v jediné disciplíně: v nabírání kil. Můžu čestně přiznat, že v tomhle ohledu jsem vyvíjela velké úsilí.

Neměla jsem absolutně žádný čas na nějaké cvičení – byla jsem zcela vytížena školou, prací na částečný úvazek a svým dlouholetým vztahem. K tomu všemu jsem si ještě osvojila životní styl věčně hladové studentky, která se krmí příliš častým jídlem z fastfoodu. Není asi třeba dodávat, že pod mou školní „uniformou“, sestávající z mikiny a tepláků, jsem si vypěstovala pěkný pupek.

Po promoci jsem začala posilovnu brát trochu vážněji. Společně s mým přítelem jsme si nastolili pravidelnou rutinu – pro mě to znamenalo běžecký pás anebo šlapání na stepperu. Naše pravidelné návštěvy posilovny mi vyhovovaly, protože nejsem člověk, který vyhledává nějaká dobrodružství pod širým nebem. Necestuji, jím pořád stejná jídla, dělám ty samé věci. Své stereotypy mám ráda. Jenže přítel se začal nudit.

Jednoho dne přišel s návrhem, že začneme pořádně sportovat.

Cože? Já a sport? V žádném případě.

Celý život jsem zatím prožila bez jakýchkoli známek sportovních schopností. Vehementně jsem přítelův návrh vetovala. Nejsem žádný sportovec a nikdo mě nebude přesvědčovat o opaku. A kromě toho, posilovna mi naprosto vyhovovala.

Můj přítel mě nicméně po několika týdnech umluvil a já – zcela neochotně – vstoupila na venkovní raketbalový kurt. (Racquetball či raketbal je hra podobná squashi, jen s odlišnými raketami a větším míčkem. V ČR není tento sport organizován, pozn. překl.) Stála jsem tam, držela raketu a připadala si směšně. Jsem si zcela jistá, že jsem na svého přítele vyslala řadu pohledů, které by ho dokázaly zabít – kdyby pohledy zabíjely –, ještě než jsme začali hrát naši první „hru“. Vůbec těch prvních několik her bylo komických: bouchala jsem do míče a posílala jej všemi směry, jen ne tím, jakým jsem původně zamýšlela.

Nějakým záhadným způsobem se mi však po čase podařilo naučit se hrát raketbal na slušné úrovni. Než jsem se ovšem začala cítit zcela v pohodě, přítel mě vyvedl z míry zase jiným nápadem.

„Pořád nemáme dost pohybu. Měli bychom raději začít hrát tenis.“ Tahle slova pravděpodobně vycházela z jeho úst, ale já slyšela: „Nenávidím tě a chci, abys trpěla. Znovu.“

Tenis? Já neumím hrát tenis! Tenis vyžaduje skutečné dovednosti. Čemu z mého prohlášení „Já nejsem žádný sportovec!“ nerozuměl? Neústupně jsem odmítala jeho nový pokus zničit mi život.

O několik týdnů později jsem nicméně stála na tenisovém kurtu – a přemýšlela, proč mě ten člověk chce zase potupit. Trapně jsem běhala za každým míčem, který mi naservíroval, abych devadesát procent z nich zcela minula. Ten zbytek jsem poslala do křoví, na druhý kurt anebo přes plot. Pokaždé, když jsme hráli, jsem ztratila aspoň jeden dva míčky.

Prvních pár měsíců bylo docela bolestivých. Ale pak přišel jeden osudný den, kdy ke mně přiletěl míček a moje raketa a ten míček se setkaly v bodě, který tenisté označují jako „sweet spot“, optimální místo pro zahrání takového míče. Zůstala jsem ohromeně zírat, jak můj odpálený míček dopadl s velkou razancí na opačnou stranu kurtu přesně tam, kam jsem mířila! Konečně jsem uměla hrát tenis správně!

Tenis se nakonec stal jedním z mých oblíbených koníčků. Hrála jsem jej s nadšením několik šťastných let, s jedinou přestávkou, když jsem měla zraněné koleno.

Během své cesty k ovládnutí raketbalu i tenisu jsem dostala nesmírně cennou lekci: dokážu dělat, co si usmyslím. Jen na tom musím začít pracovat, a výsledky se dostaví. Kdybych nevykročila ze svých vyjetých kolejí, nikdy bych nezjistila, jak moc mě baví hrát tenis. Začala jsem zkoušet i další nové věci, zcela dobrovolně a s pocitem vzrušení.

Jakmile jsem se totiž odhodlala skončit se zaběhanou rutinou svého života, můj pocit naplnění exponenciálně rostl. Nakonec jsem vyzkoušela nová jídla, poznala nové lidi i nevšední koníčky a cestovala do nádherných zemí. Otevřela jsem dveře a nechala jimi do svého světa vejít spoustu nových radostí.

Našla jsem sweet spot, ideální bod, nejen na své tenisové raketě, ale i ve svém životě!

~Kristen Mai Phamová

Protáhnout se v důchodu

O mnohé věci se nepokusíme nikoli proto, že jsou obtížné,
ale obtížné jsou proto, že se o ně nepokusíme.
~Seneca

Ve svých šedesáti letech se můj manžel rozhodl, že chce prožít příštích čtyřicet roků ve větší pohodě než dosud. A tak po desetiletích velmi stresující a náročné kariéry na univerzitní psychiatrické klinice odešel do důchodu.

Jsme šťastně spolu přes pětatřicet let a vychovali jsme tři děti, ale musím přiznat, že manželův přechod do důchodcovského života byl jednou z největších výzev v našem společném životě. Od samého začátku bylo jasné, že úklid a vymýšlení různých zlepšováků v domácnosti, tenis s kamarády, péče o štěňata a čtení knih nezaplní náhlou prázdnotu, do níž manžel po ztrátě tvůrčí a stimulující práce spadl. Jak by jen znovu našel smysl života a vydělával si na živobytí – a žil přitom zdravějším a vyváženějším životním stylem?

O minulých Vánocích jsem mu darovala poukaz na jednu lekci v kurzu jógy. Já sama jsem objevila její kouzlo už před pár lety a chtěla jsem tím obohatit i svého muže. Můj dárek zdvořile ocenil, ale dárkovou kartičku strčil kamsi do peněženky – a tam už zůstala. „Já ti nevím, miláčku. Vždyť víš, že jsem nikdy neměl rád, když cvičí celá skupina lidí dohromady.“ Ale jednou u večeře, když dokončil všechny naplánované projekty včetně opravy verandy, nalakování zábradlí, umytí oken, rekonstrukce nábytku, přeorganizování špajzu, úklidu garáže a vysazení zeleniny na zahradě, řekl něco překvapujícího: „Myslím, že bych mohl využít ten dárkový poukaz a zajít na tu jógu.“

Když naše děti dospívaly a oznámily, že se chystají dělat něco, co jsem jim už dříve doporučila, snažila jsem se pokaždé nedat najevo přílišné nadšení – měla jsem obavy, že by je to mohlo odradit. Takže i v tomto případě moje reakce byla klidná. Řekla jsem jenom: „Hm, to by mohlo být fajn.“ Žvýkala jsem přitom dál svou brokolici, ale srdce se mi radostně rozbušilo. Taky jsem věděla, že jedna hodina jógy ještě neznamená, že se manžel rozhodne cvičit ji pravidelně. Ale byl to aspoň začátek.

Nejenže jsem doufala, že jóga by mu mohla pomoct, co se ohebnosti jeho bolavých stehenních svalů týká, ale také jsem si říkala, že jógové pozice a rovnováha obecně, tak jak je trénujeme na podložkách, nám napomáhají vyrovnat se s našimi cíli i mimo tyto cvičební podložky. Přechody z jedné pozice do druhé nás učí, jak s grácií zvládat i různé přechody v životě. Můj muž je sportovec a vždycky byl soutěživý typ, takže jsem měla podezření, že jeho předchozí nenadšení z jógy – kromě toho, že nerad cvičí ve skupině – bylo způsobeno i strachem, že v ní nebude dost dobrý. Brzy ale zjistí, že jóga není o soutěžení, že v ní nikdo nikoho nehodnotí. Doufala jsem zkrátka, že manželovi lekce jógy ulehčí orientaci v nové fázi jeho života.

Trvalo ještě několik dní, než konečně hodil svou cvičební podložku na zadní sedadlo auta a zamířil ke studiu. Nedlouho po skončení jeho lekce jsem mu nedočkavě poslala esemesku: „Tak co?“

Muž, který si vždy vystačil s minimem slov, odepsal: „Dobrý.“

Během několika dalších měsíců, kdy se podzim měnil v zimu a venkovní tenis v Coloradu přestal být vyhledávanou aktivitou, se každodenní jóga stala součástí manželovy rutiny. Na hodiny jógy jsme často chodili společně a mě ohromilo, jak manžel všechno snadno zvládá, i náročné pozice včetně stoje na hlavě. A ještě nám přitom připomínal, že všichni se rodíme nohama vzhůru... Jednoho dne, když jsme cestou z jógového studia vyjížděli z parkoviště, mi manžel řekl: „Tak mě napadlo, že bych se přihlásil na intenzivní kurz pro cvičitele jógy.“ Musela jsem se usmát, když jsem si připomněla, že tohle říká muž, který opravdu nerad cvičí ve skupině!

Nu, časy se skutečně změnily. Manžel byl vždycky jemný člověk, ale od jeho odchodu do důchodu a hlavně od té doby, co se rozhodl věnovat se józe, je ještě mírnější. Dýchá se mu lépe a jeho úsměv je nakažlivý. A všechny tři naše dospělé děti si už také s sebou vozí na zadním sedadle podložku na jógu. Když to dělají táta s mámou, pak to stojí za vyzkoušení. Intenzivní kurz pro cvičitele jógy, kterého se muž účastnil, si vyžádal mnoho měsíců se zaplněnými víkendy, což zase mně přineslo příležitost vyplnit tuto samotu nějakou vlastní činností a posilovat tak svou nezávislost v mých šedesáti letech. Obohatilo to mě i naše manželství.

Někdejší ložnice našeho syna jen nyní přeměněná na slunné jógové studium s nádhernou dřevěnou podlahou. Manžel tu učí jógu – chodí k němu kamarádi z tenisu, kterým odhaluje kouzlo, jemuž sám podlehl.

Jedna malá dárková kartička – poukaz na hodinu v kurzu jógy – se tak stala dárkem nejen pro manžela, ale přesáhla i do životů naší rodiny i přátel.

~Priscilla Dann-Courtneyová

Získávám svůj život zpátky

Jistě dokážete podněcovat sebe samé způsobem,
který vám pomůže rozvinout se tím směrem,
kam chcete jít; a vy za tu námahu stojíte.
~Deborah Dayová

„Mně se nelíbíš, mami!“ prohlásil jednoho dne náš dvouletý syn.

„No dobře... ani trošku?“ odpověděla jsem.

„Ne, nejsi vůbec hezká.“ Tss, tak dík, chlapečku.

Být matkou dvou dětí, z nichž žádnému nejsou více než tři roky, je stav, který mě drží v neustálé pohotovosti. K mým prioritám vždy patřilo, aby děti byly v bezpečí, nakrmené, oblečené a alespoň jakžtakž čisté. Má očekávání ohledně toho, čeho můžu doma dosáhnout, se postupně snižují. Naučila jsem se věci „nehrotit“, když se jedná o úklid a vaření. Potřeby mé rodiny mají přednost před mými vlastními, které se odsouvají do pozadí.

Na konci dne, když mám konečně čas sama na sebe, jsem až příliš unavená. Sáhnu po sklence vína a po ovladači, nechám své utahané tělo zabořit do pohovky a dívám se na nějakou bezduchou zábavu v televizi. Nemyslím na nic. Utíkám před realitou. Anebo sním o tom, že jsem někde na pláži nebo že jsem někdo jiný.

Někdy pracuji po boku Olivie Popeové v Bílém domě v seriálu Skandál, jindy jsem na ranči s Ree Drummondovou v Průkopnici a připravuji kovbojům večeři.

A někdy vítězím v další řadě StarDance.

Ve skutečnosti sedím v teplákách na gauči, mezi jehož polštáři jsou závěje drobků z dětských sušenek.

Říkám si, že dělám věci tak, jak nejlépe dokážu. Přežívám. Je to ale stále stejná rutina: děti, práce na plný úvazek, domácí povinnosti, relax. S každým uplynulým dnem jako bych pokaždé ztratila kousek sebe samé. Je to už dávno, co jsem zamávala na rozloučenou tomu zábavnému člověku, kterým jsem kdysi byla, a přivítala zplihlou verzi svého nového já.

Ten den, kdy mi náš syn řekl, že nejsem hezká, se ale něco změnilo. Večer, když jsem si myla obličej, jsem se na sebe do zrcadla zadívala trochu déle – ne proto, že by mě synkovo prohlášení ranilo, ale protože jsem si všimla, že mi z očí zmizelo světlo. Moje děti mají kouzelné oči. Září jim úžasem, nadějí, dobrodružstvím. Naproti tomu ty moje jsou pohaslé, otupělé, smutné. Kdysi jsem mívala jiskru v očích, pružnou chůzi a deník plný dobrodružných akcí, které jsem plánovala zažít.

Ten večer, místo abych si nalila víno a zapnula televizi, jsem vytáhla své oblíbené pero a začala psát seznam – seznam, abych se zachránila; seznam, abych sama sebe vytáhla z temnoty na světlo a navrátila trochu svitu do svých očí; seznam, který ukáže mým dětem, jak je důležité mít sny a udělat si z nich své priority; seznam, který ukáže mně samotné, že i já si zasloužím být prioritou.

Seznam, který mi vrátí zpátky můj život.

V minulosti jsem si udělala spoustu seznamů a jen zřídka jsem něco z nich splnila.

Tenhle seznam musel být jiný. Musel obsahovat cíle, které jsou dosažitelné, i když některé budou vyžadovat určitou práci. Přidala jsem do něj místa, která jsem chtěla navštívit, což znamenalo, že budu muset ušetřit peníze na cestování a být disciplinovaná. Přidala jsem tam závody a akce, kterých jsem se chtěla zúčastnit, takže budu muset cvičit a zdravě jíst. Přidala jsem tam přečtení pěti set nových knížek, což znamenalo, že budu muset vypnout televizi. Dále jsem do svého seznamu přidala činnosti, které jsem vždycky chtěla zkusit. A koníčky, ke kterým jsem se chtěla znovu vrátit a trochu je rozvíjet. Nechala jsem tam i pět volných řádků, které vyplním až později.

Uvedla jsem do seznamu čtyřicet nových věcí, které bych chtěla vyzkoušet, než mi bude čtyřicet. Měla jsem tedy šest let na to, abych to splnila. Vytvoření seznamu byl první krok, nejspíš ten nejlehčí. Teď jsem potřebovala udržet tempo.

Prvním cílem, který jsem si vytyčila, byla účast na Polar Plunge, benefiční akci, jejíž výtěžek byl určený na Speciální olympiádu. Žiju v Minnesotě a z nějakého důvodu se mi zdál skok do ledových vod jezera v lednu lákavý. V každém případě to bylo něco nového a dobrodružného. Moji kolegové v práci každoročně utvořili tým, který se toho účastnil, ale poslední dva roky jsem byla těhotná. Tentokrát to bude můj rok.

Toho rána, kdy se Polar Plunge konal, jsem se převlékla do svého cvičebního úboru z osmdesátých let: neonově zelené legíny, růžové návleky na nohy. Vlasy jsem si sepnula do koňského ohonu. Náš syn, když mě takhle uviděl, roztáhl pusu do úsměvu od ucha k uchu. „Mami, ty vypadáš krásně!“ Možná, opravdu jen možná, se mi už nějaká jiskřička vrátila do očí.

Když jsem se blížila k plošině, ze které se skákalo do zamrzlého jezera, očekávání věcí příštích mě skoro ochromilo. Bude to hrozné? Zmrznu tam? Potopím se i s hlavou? Popadla jsem kamarádku za ruku a strach ustoupil. Přijala jsem tu výzvu. Všichni jsme tam skočili společně, všichni jsme ječeli hrůzou a vzrušením.

Když jsem se vynořila z vody, byla jsem šťastná a pyšná, že jsem to dokázala. Pořád dokola jsem křičela: „Já to dala!“ Ale ta nejvíc vzrušující část dne byla ještě přede mnou: když jsme přijeli domů, manžel mi podal pero a šli jsme spolu k mému seznamu, který byl přichycený na dveřích lednice. A já slavnostně odškrtla položku číslo jedna. Tím škrtnutím jsem začala získávat svůj život zpátky.

Každý, kdo se zúčastnil Polar Plunge, dostal modré triko s dlouhým rukávem. Kdykoli si je vezmu na sebe, náš syn se ujišťuje: „To je to tvoje triko z Polar Plunge?“ Hrdě odpovím, že ano, a on už několikrát řekl: „Takové bych chtěl taky, mami.“ Mám radost a jsem pyšná, že si pamatuje, jak jsem skočila do mrazivého jezera, a že chce podnikat stejné věci jako já.

Pomalu se vracím k tomu člověku, jakým jsem byla. S každým dalším cílem, který je odškrtnut na mém seznam, se kousek mě samé obnoví. Nejenže ukazuji své rodině, že je důležité mít sny, ale ukazuji i sama sobě, že za to stojím. S nadšením pokračuji ve své snaze dělat věci, které jsem vždycky dělat chtěla. Zapojila jsem do toho i rodinu a své přátele a pár z nich se se mnou chystá v průběhu příštích šesti let vydat na různá dobrodružství. A tak znovu buduji komunitu těch správných lidí kolem sebe, napravuji svou sebedůvěru a – což je ze všeho nejdůležitější – i sebe samotnou.

~Leah Isbellová

Šampion

Slovo „snažit se“ nic neznamená.
Neexistuje nic takového, jako snažit se něco udělat.
Ve chvíli, kdy nějaký úkol začnete,
už jej zkrátka děláte.
Takže prostě dokončete, co právě děláte.
~La Tisha Honor v knize „Teen Roach“

Nikdy jsem nebyl žádný rychlý běžec. V dětství, kdykoli jsme soutěžili v běhu anebo nám měřili čas, jsem pokaždé končil ve druhé polovině závodníků, ať už jsme běželi čtyřicet nebo čtyři sta metrů anebo šlo o jakoukoli jinou běžeckou záležitost.

Na prahu dospělosti jsem jako člen školního basketbalového týmu měl tu čest být držitelem označení „nejpomalejší běžec týmu“. Když jsme před sezonou trénovali, náš kouč postavil šestnáct členů týmu do řady na jeden konec fotbalového hřiště školy Taylor Allderdice; úkolem bylo sprintovat devadesát metrů na druhou stranu. Kdo skončil v první polovině běžců, mohl pro ten den skončit s tréninkem. Kdo však doběhl mezi posledními osmi, musel běžet další devadesátimetrový sprint. A opět první polovina mohla skončit s trénováním. A znovu stejný postup, takže zbylí čtyři se zredukovali na dva. A z těch dvou zbyl nakonec jen jeden.

To jsem byl vždycky já.

Takže když jsem se o dvacet let později, ve svých osmatřiceti, přihlásil do svého prvního oficiálního běžeckého závodu Pittsburgh Mount Oliver Two-Mile Challenge, rozhodně jsem nepočítal s tím, že vyhraju. Anebo že se k vítězství přiblížím.

Do tohoto běhu o délce 3,2 km jsem se přihlásil, protože jej pořádal můj kamarád ze školních let, Jim Hosek; vyzval mě, abych se zúčastnil. Běh byl pojatý jako benefiční akce s cílem získat peníze pro Jimovu církevní obec, konkrétně kostel St. Joseph of Mount Oliver.

Takže jsem ze starého kamarádství přijel, zaplatil startovné, nechal si přišpendlit na záda číslo a odebral se do prostoru startu, kde jsem čekal společně s asi dvěma sty padesáti, možná třemi sty dalších běžců, než bude závod odstartován.

Během čekání tam přišel nějaký člověk s mikrofonem a vyvolával: „Prosím závodníky vážící přes sto kilogramů, aby se dostavili k váze.“

Když jsem tu výzvu uslyšel, proběhly mi hlavou dvě myšlenky. První: co má váha společného s během? A druhá: Já asi mám přes sto kilo!

Nakonec jsem se k té váze vydal. Zvážili mě. „Sto jedna a půl,“ oznámil chlapík obsluhující váhu. „Jste v sekci Clydesdale.“

Pak si zapsal moje číslo, které jsem měl na zádech.

Asi jsem se ho měl zeptat, co to přesně znamená, být v sekci Clydesdale, ale neudělal jsem to.

Brzy nato závod odstartoval.

Většina běžců svižně vyrazila a okamžitě mě předběhla. Další mě předbíhali postupně na trati. Bylo tam však také asi deset účastníků, kteří závod neběželi, nýbrž šli, a tak jsem měl jistotu, že neskončím jako poslední.

Trať nebyla zrovna snadná. Z větší části vedla stále do kopce. Ten den – bylo to 4. srpna roku 1988 – dosahovaly teploty v Pittsburghu až 33 stupňů Celsia. Závod se konal až navečer, ale ani tak nebylo o mnoho chladněji, a navíc bylo vlhko.

I když závod měřil jen tři kilometry, dobrovolníci podél trati rozdávali běžcům kelímky s vodou. Já si nevzal, protože jsem se bál, že kdybych to udělal, vypadl bych z tempa anebo by mi voda šla dolů špatnou trubicí a měl bych problém.

Závod jsem dokončil za 22 minut a 21 vteřin. Vítězem se stal sedmatřicetiletý Dan Driskell z Mount Lebanon (městečko nedaleko Pittsburghu), který trať proběhl za deset minut dvacet vteřin.

Abych to uvedl do souvislosti, Dan Driskell končil závod minutu předtím, než se já dostal do poloviny.

Jak jsem už řekl, nikdy jsem nebyl rychlý běžec.

Když jsem doběhl do cíle, zjistil jsem, že je tam pro všechny účastníky nad jednadvacet let pivo zadarmo. Ještě nikdy mi pivo nechutnalo tak dobře.

Pil jsem pivo a poslouchal, jak někdo s mikrofonem opakuje oznámení: „Zůstaňte prosím na slavnostní vyhlašování vítězů, začne za chvíli.“

Ceremoniál začal, Dan Driskell byl oficiálně vyhlášen vítězem a obdržel svou trofej. Pak přišla cena pro první ženu v cíli, pak cena pro prvního muže a první ženu z Borough of Mount Oliver. Pak ještě následovaly ceny pro nejrychlejší ženu a nejrychlejšího muže nad čtyřicet let.

Když jsem už téměř neposlouchal, co se na vyhlašování vítězů děje, přišla závěrečná cena, a to pro běžce nad 100 kilogramů, tedy v sekci Clydesdale – a najednou zaznělo moje jméno.

Dost mě to překvapilo, ale neztratil jsem klid. Žádné omdlévání, slzy nebo tak něco.

Došel jsem si pro cenu. Zástup mi aplaudoval. Moje žena, dcerka v kočárku a náš čtyřletý syn byli svědky této velkolepé události.

Pět minut po závěrečném ceremoniálu jsem vyhledal kamaráda Jima.

„Jime, fakt si té ceny vážím, ale řekni mi, kolik lidí bylo přihlášeno do sekce Clydesdale?“

Jim otevřel složku s papíry a prošel asi deset stránek oficiálních účastníků a jejich výsledků. Nakonec našel stránku s výsledky sekce Clydesdale.

„Dva,“ řekl.

„Dva?“ opakoval jsem. „Chceš říct, že jsem porazil jen jednu osobu?“

„Jo,“ přikývl Jim, a pak se začal smát. Přidal jsem se.

Myslím, že jestli je v mém příběhu nějaké morální ponaučení, tak je to skutečnost, že ne každý může patřit do Clydesdale. A ještě méně takových se může stát šampionem Clydesdale.

~Steve Hecht

(2) Přivítej změnu

Kontinuita nám poskytuje kořeny; změna nám dává větve,
umožňují nám natáhnout se a růst do nových výšek.

~Pauline R. Kezerová

Pohádka u protinožců

Kdykoli během svého života se můžete naučit nové věci,
pokud jste ochotni být začátečníky. Když se naučíte brát svou začátečnickou roli s chutí, celý svět se vám otevře.
~Barbara Sherová

Nějaký muž mi horečně ťukal na okénko auta, aby upoutal mou pozornost. „Je vám něco? Jste v pořádku?“ Hlava se mi točila a bylo mi trochu na omdlení, ale podařilo se mi sebrat se a okénko stáhnout.

„Ano, je mi dobře,“ odpověděla jsem. „Co se stalo?“

„Právě jste mi vrazila do auta, to se stalo!“ vyhrknul rozčileně. „Vybočila jste najednou z levého pruhu a nabourala zadek mého auta. Díky bohu, že jste v pořádku.“

„Musela jsem usnout,“ vypravila jsem ze sebe omluvným tónem. Hleděla jsem na toho člověka stále ještě zmateně. Byla jsem jako omámená.

„Zůstaňte, kde jste,“ řekl. „Zavolám policii.“

Moje auto skončilo na okraji silnice I-95, severně od města Boca Raton na Floridě, kde jsem žila. Ve tři hodiny ráno jsem jela domů ze služby na pohotovosti, během níž nám přímo na stole dostal infarkt pacient při katetrizaci srdce kvůli těžké srdeční angíně. Po třech hodinách nepřetržitého úsilí o záchranu jeho života se ten muž úspěšně dostal z operačního sálu na jednotku intenzivní péče. Moje práce byla u konce. Byla jsem totálně vyčerpaná.

Poslední věc, kterou si pamatuju, bylo to, že jsem jela po silnici rychlostí devadesát mil za hodinu směrem domů a míjela nějaké auto... no, to je asi všechno, co si pamatuju. Pak už jsem jen seděla ve svém rozmláceném BMW 325i u krajnice a rozjímala, jak blízko smrti jsem se ocitla a jaký je vlastně můj život.

Nebyl takový, jak bych si představovala. Téměř dva roky jsem budovala svou pracovní kariéru jako anestezioložka na kardiologii, ale poslední dobou už jsem byla nachystaná hodit ručník do ringu. Více než sedmdesát hodin týdně jsem pracovala s arogantním, tuctovým chirurgem oplývajícím těžkým komplexem nadřazenosti. Volný čas jsem trávila s přítelem alkoholikem a mými dvěma kočkami. Bydlela jsem v bytě s výhledem na vodní dopravní cestu Intracoastal Waterway v tomhle mini New Yorku Jižní Floridy, jehož ulice od října do dubna zaplavovalo množství ptáků strnadců a kde bylo růžových budov jak naseto. Byla jsem k smrti unavená, vystresovaná a rozčarovaná. Nastal čas všechno přehodnotit. Čas na změnu.

Během tří měsíců jsem měla sbaleno. Svým kočkám jsem našla nový domov, osobní věci uložila do skladu a opravené BMW prodala. Moje kytara, notebook, dva kufry a já jsme zamířily k protinožcům v naději, že začneme znovu.

Takhle daleko od domova jsem ještě nikdy nebyla, a k tomu sama. Srdce mi bušilo jak o závod, když jsem nastupovala do letadla, které mířilo do města Cairns v australském severním Queenslandu. Tohle místo, v jehož blízkosti se nachází nádherný Velký bariérový útes, se nachází asi tisíc mil jižně od rovníku a mělo být pro příštích dvanáct měsíců mým novým domovem. Podařilo se mi získat smlouvu pro práci anestezioložky v cairnské nemocnici. Budu žít v zemi koal, klokanů a několika nejnebezpečnějších živočichů, od hadů přes pavouky ke žralokům a jedovaté medúze Irukandji! Má jediná předchozí zkušenost s Austrálií bylo sledování filmu Krokodýl Dundee a seriálu Lovec krokodýlů, v němž Steve Irwin šokoval diváky svými bláznivými kousky a zápasením s krokodýly.

Na letišti mě uvítal sošný muž s plnovousem v modré džínové košili s krátkými rukávy a se skvrnami potu v podpaží. Na nohou měl šortky a chatrné páskové sandály. Mluvil bouřlivým, ale vřelým a přátelským hlasem; když se představil jako můj dohlížející doktor, byla jsem radostně překvapená. Tohle nebyl obrázek, který by člověk viděl v Boce.

Jeli jsme – po levé polovině silnice – alejí palem k mému novému bytečku naproti nemocnici. Po cestě jsme se hodně smáli a vzájemně se snažili přijít na kloub našemu odlišnému přízvuku. V novém domově jsem se rychle uvelebila v posteli a prospala příštích čtyřiadvacet hodin. Můj zaneřáděný mozek ze sebe vypudil všechen stres a starosti – nehoda, práce, vztah, chronická únava... Nechala jsem to všechno v blaženém spánku za zvuku cikád prostě odplynout.

Uběhly čtyři měsíce a já se konečně cítila zase klidná. Navzdory mému prvotnímu strachu z cesty a z neznámé země se zdálo, že jsem našla pevnou půdu pod nohama. Rychle jsem se spřátelila s mnohými sestrami z operačního sálu. Užívaly jsme si každý týden posezení v místních kavárničkách a o víkendech rodinného grilování v jejich domovech. Udělala jsem si výlet do deštného pralesa, lezla po horách, potápěla se s přístrojem v Korálovém moři. Těšila jsem se ze společnosti ostatních mladých lékařů a lékařek, ale někdy jsem zvolila ticho a toulala se sama po mořském pobřeží, které se prostíralo jen pár kroků od mých dveří. Duši jsem měla lehkou. Byl to jednoduchý život a moje srdce už nepádilo tak zběsile.

Jednou večer, když jsme se po práci s kamarádkami sešly v naší oblíbené kavárně, se jedna z nich zeptala: „Tak co, už jsi měla nějaké rande s Australanem?“

Začaly se chichotat, já se začervenala, ale má odpověď zněla jednoznačně: „Ne“. Kvůli tomu jsem sem nepřijela. Kamarádky mě ale přesvědčovaly, že bych se měla trochu pobavit, že na tom přece nic není. Dala jsem na ně a necelé tři týdny nato jsem zašla na kávu s okouzlujícím modrookým blonďákem s tím nejlahodnějším australským přízvukem, jaký jsem kdy slyšela. Ukazoval mi obrázky svého domova a tříakrového pozemku, na kterém založil lesní školku s původními stromy a keři. Zahradou protékal potok a pobíhal tam Diddles, jeho australský honácký pes. Můj společník byl svérázný člověk a jeho život se zdál hodně spjatý s přírodou; hledal bytost, která by byla jeho láskou a tento život sdílela s ním. Kdo by mohl takovému vábení odolat?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Slepičí polévka pro duši.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.