Mimo
turistickou zónu

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Peter Gregor

Mimo turistickou zónu – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnování

Drahý příteli, bylo mi velkou ctí tě poznat.
Všichni na tebe budeme vzpomínat jen v dobrém.
Mám tě rád a budeš mi chybět.
Hodně štěstí na tvé další cestě.

Předmluva

Nemám rád cestopisy. Ani je pořádně nečtu, protože cestováním žiju. Jejich četbou prostě nechci vyplňovat svůj volný čas. Myslel jsem si, že cestopis už ani do ruky nevezmu. Do chvíle, než mě požádal kamarád Peter, jestli bych mu nenapsal nějaký ten úvod do knížky, kterou momentálně držíš v ruce někde v knihkupectví, v pohodlí domova anebo přímo na cestách.

Petera znám z jeho cestovatelských přednášek. Vlastně ani ty nemám rád, ale na Peterových přednáškách je to jiné. Dlouho jsem nevěděl, proč mě tak láká poslouchat jeho příběhy. Je to tím, že navštěvuje všechna ta nebezpečná místa, kam se zkrátka a dobře nejezdí? Anebo tím, že se dobře poslouchá? Nebo mě fascinují ty příběhy, které nasbíral během svých cest?

Jedno vím určitě: mám rád, jakým způsobem Peter cestuje. V dnešní době, kdy je tak snadné se dostat za hranice, projet kdejaký stát a pak tím ohromovat své kamarády, Peter cestuje jinak. Nepojede tam, kam by to zrovna šlo s letenkou za pár šupů. Nepojede někam, kde je to in, nebo dokonce módní trend. On si pěkně pojede tam, kde tuší, cítí a vidí nějaký příběh. Jako kdyby každá jeho cesta měla skrytý smysl. Země nebo oblast si ho musí zavolat. Žádné dělání si zářezů. Dokonce i když se s ním potkáš někde na pivě, nezačne machrovat, kde všude byl. A přitom by mohl. Mohl by se honosit tituly, kterými se dnes chlubí různí slovenští cestovatelé, jako první Slovák, který… Mimochodem věděl jsi, že Peter je jeden z mála lidí na světě, který navštívil Somálsko i mimo hlavní město Mogadišu? Že se dostal do Iráku a projel ho skrznaskrz?

Možná si teď pomyslíš, že tenhle člověk je pěkný hazardér. Ale opak je pravdou. Jak si ho ta která země svým příběhem zavolá, všechno si pěkně předem připraví. Nastuduje si celou problematiku, zvyky, tradice, takže pak do dané kultury hlouběji pronikne. A to je to, co mě na jeho přednáškách baví, že to má všechno hlavu patu. Proto jsem dal šanci této knize a udělal jsem dobře, a stejně tak uděláš i ty, milý čtenáři, když se do ní začteš. Je totiž stejná jako jeho povídání: bude tě bavit čím dál víc a víc. Takže zda teď váháš, jestli si knížku koupit, neboť cestopisy nejsou zrovna tvým šálkem kávy, dej jí šanci jako já. Příjemné a ničím nerušené čtení.

Martin Navrátil, Travelistan

ÚVOD

Stanovení hranic

Už od dětství jsem miloval film K2 o dobrodružství dvou přátel a jejich touze pokořit jednu z nejobtížnějších hor světa. Kromě nádherných horských scenérií vynikají ve filmu charaktery dvou hrdinů v podání Michaela Biehna a Matta Cravena a jejich odlišné pohledy na život. Při sestupu z vrcholu si jeden z nich zlomí nohu a druhý se ho rozhodne zachránit. Jde o prakticky nemožnou věc v tak náročných horských podmínkach, kde jediná chybička může znamenat konec. Příběh končí šťastně – jako mnoho hollywoodských filmů – záchranou na poslední chvíli. Ani tato skutečnost však nic nemění na faktu, že z mého pohledu to je nejlepší horolezecký film všech dob a pro mě zároveň prvotní inspirace vydat se na cesty.

Proč začínám s tematikou hor? Protože to byly právě hory, které mě přivedly k cestování a poznávání mě samotného. V horách jsem začínal objevovat skutečný svět, kde jsou věci tak jasně dané. Nikdy jsem se nedostal do tak extrémních situací jako zmínění filmoví hrdinové, až takovou výdrž jsem nikdy neměl. Ale nikdy bych si taky nepomyslel, že extrém se dá zažít i v nížinách, a to návštěvou takzvaných konfliktních zón, jakými jsou: Somálsko, Afghánistán, Irák, Palestina – Izrael, Náhorní Karabach, Kosovo anebo v relativně nedávné minulosti i Libanon. Na hory jsem však nikdy nezanevřel. Vždycky mi připomenou, jak moc musím být opatrný, a právě jim vděčím za to, že jsem rozpoznal svoje vnitřní hranice a že jsem stále mezi vámi – na tomto navenek komplikovaném, ale krásném světě. Ale pěkně popořádku…

KOSOVO:

Národ, který (se) miluje

Poprvé jsem do Kosova jel v roce 2010, podruhé v roce 2013. Právě tato země byla pro mě vstupní branou do takzvaných konfliktních zón, i když jsem si to tehdy ještě neuvědomoval. Zaujala mě jakási nepředvídatelnost situací, nerozvinutá turistická infrastruktura, kde si člověk doslova všechno musí poshánět sám, a radost místních, že k nim přichází někdo s dobrým úmyslem a zájmem o to, jak a čím tu lidé žijí. Od té doby se vyhýbám místům, kde se to jen hemží zahraničními turisty. Doposud se mi to celkem daří.

„Odkud že jsi?“ ptá se mě urostlý kosovský Albánec. „Ze Slovenska,“ povídám.

Zdá se, že tato odpověď bude dostačující. Nacházím se v nedávno vzniklé republice Kosovo, a kdybych byl Srb, mohlo by to znamenat… i smrt.

Kosovo je pro mě první zemí, kterou můžeme nazvat konfliktní. Na své první cestě po jižní Evropě jsem se dostal nejen do země, kterou Slovensko neuznává (a zdejší lidé to vědí), ale zažil jsem tu i první dotyky muže, kterého zajímalo jen to, co mám v kalhotách. Skončilo to hrubým odmítnutím ze strany mé a z jeho vyhazovem z auta. U tohoto zážitku si pokaždé uvědomím, jak je skvělé, že se přítomnost poměrně rychle dokáže přehoupnout do minulosti.

Běžný každodenní život plný pracovních povinností a s minimem volného času se strašně rychle mění na obyčejný zvyk, anebo taky chuť se na všechno vykašlat. A jen co vykročíme z onoho pověstného stereotypu, svět se stane jedním velikým úžasným místem, kde to pulzuje přesně tak, jak to nečekáte. Stačí odhodit zábrany, uvažování, závislosti a hurá blíž k lidem – blíž k sobě navzájem. Dokonce i teď, když píšu tuto knihu, jsem na cestách. Cestuju ve vzpomínkách a jsem rád, že se o ně můžu podělit s vámi, milí čtenáři a v srdcích dobrodruhové.

STŘELBA V HORÁCH

Kdo cestoval po zemích Blízkého východu, pak určitě ví, že právě Kosovo je tou správnou destinací na takzvaný eurovíkend (rozuměj rychle a levně po Evropě). Lidé jsou milí, není tu draho, perfektně se stopuje a ohromí vás nádherná příroda. Připravte si ale špunty do uší, protože kdekoliv nocujete, všude se do rána miluje. Ano, Kosovo je krajinou muslimů, ale moderní, proto ve všech ubytovnách, hostelech a hotelech není o radovánky nouze. Mladí tak nejspíš unikají před kontrolou svých rodičů. Někdy, když se večer slehla zem po recepční, nemusel jsem hádat třikrát, kdepak asi zrovna je. Nezapomenu na chlapíka, který na autobusové zastávce ve městě nabízel seriózní fešandě peníze, aby s ním šla na noc (nebo aspoň na pár minut). Žena sice působila navenek dráždivě a přístupně, nicméně ho příkře odmítla.

Doposud je v Kosovu živá pálčivá otázka mírumilovného soužití etnik – Albánců a Srbů. O pokojném soužití se mluvit, bohužel, nedá. Ačkoliv se historicky jedná o území, kde původně žili naši bratři Slované, dokonce i název země Kosovo vychází ze slovanského slova kos – pták, pořád jsou tu vidět černým sprejem přestříkaná srbská jména vesnic a měst.

Nejvíc je to znát v Kosovské Mitrovici, kde jednotlivá etnika odděluje řeka. Přes most nad řekou dohlížejí na bezpečnost jednotky KFOR (mezinárodní mírové síly) a mladíci, kteří nesmělému Slovákovi položí dotaz, proč jde k Srbům. Po mostě stačí přejít pěšky, nemusíte autem. Na druhé straně mostu (na té srbské) je zatarasený přechod a tam už postávají auta se značkou BG (Bělehrad). Pokud by se auta ocitla na straně albánské, pak je s nimi amen.

V maličkém městě Gjilan mě zastavuje albánský důchodce. Po klasické otázce, odkud jsem, přichází na řadu druhá.

„Víš, jaký jsem měl důchod, když bylo Kosovo pod Srbskem?“

„Fakt netuším,“ já na to.

„Šest set eur, kamaráde, teď je to jen šedesát. K čemu nám to bylo, že jsme se rozdělili?“

Přikyvuju. Bohužel tomu tak v mnoha případech je, když se státy rozdělí. Na začátku se dostaví euforie a za ní potom ekonomická krize. Kdyby spolu lidé dokázali více komunikovat, slyšet se, věřím, že by se státy nerozdělovaly, ale spojovaly. Je to ale jen můj vlastní pohled.

Ve městě Peć nacházím půjčovnu kol. Skvělé! Projedu se někam za město, nejlépe do kopců. Tak se i stane. Šlapu do pedálů asi dvě hodiny, až se dostanu kamsi na samotu do lesa. Vtom zaslechnu střelbu. Myslím, že můj cyklovýlet končí – je to jasný signál. Ještě nikdy jsem tak rychle neuháněl z kopce dolů. Říkám si, že to byl nejspíš nějaký lesní dělník.

Později – na jiném místě – potkávám Mentora, Kushu a Areta, náhodně při hledání obchodu s muzikou. Od začátku jsme si sympatičtí. Je sobota večer, pracovat netřeba, proč se trošku neseznámit? Na Aretův podnět vstupujeme do kavárny – chce mi ukázat děvče, které v kavárně obsluhuje a líbí se mu. Už při vstupu si ale všimnu, jak mladé ženě stoupá tlak, jen co Areta uvidí. Vypadá to, že ho fakt nemusí. Aret se tomu směje – její odpor ho k ní ještě víc přitahuje. Pro jistotu, aby nedošlo k úrazu, nás přichází obsloužit druhá číšnice. Jak se zdá, je překvapená přítomností cizince a často si mě obhlíží. Nuže, co je exotické pro nás, je exotické i pro ně.

V noci mě pak Aret vyprovází k hostelu. Zpívá přitom nádherné lidovky. Vedle studia si totiž přivydělává jako zpěvák na svatbách.

A jak je to se Židy v Kosově? Ne moc odlišné od jiných evropských zemí. Další den objevuji nad Prištinou židovský hřbitov – opuštěný a dýchající zvláštní atmosférou. Přesně taková místa miluju, prázdná a zapomenutá.

Pár kilometrů od hřbitova se nachází Germia Park – oblíbené výletní místo Kosovanů. Kdo má chuť znovu na kolo či turistiku, pak je na správném místě. Přes víkend a za dobrého počasí je možné si pronajmout kolo, čehož hned využiju. Trasa je poměrně náročná, důležité je se držet chodníku. V některých oblastech varují výstražné symboly před minami, které tam zůstaly po válce. Lesy jsou krásně prozářené ostrým podzimním sluncem. Šlape se mi příjemně, až se dostanu na vrchol kopce. Turistů tady moc nepotkám, jednoho si ale dobře zapamatuji – aktivitou nevyniká. Na kopec vyjede autem a na vršku si zapálí cigaretu. Co by se namáhal?

V Prizrenu se schyluje k velké události. Na návštěvu přijíždí turecký promiér Recep Tayyip Erdoğan (současný prezident). Všude vlají turecké a albánske vlajky. Kromě něj obsadí sedadla na pódiu i albánsky premiér Edi Rama a kosovský premiér Hashim Thaçi. Kvůli těmto třem pánům se nemůžu pořádně dostat do centra. Přes mosty už policajti nikoho nepouštějí, rozhodl jsem se tedy sledovat dění zpovzdálí.

PALESTINA – IZRAEL:

Na návštěvě v (ne)svaté zemi

Tuto oblast jsem navštívil poprvé v roce 2010 a podruhé v roce 2014. První návštěva měla spíš spirituální charakter a díky ní jsem zjistil, že s těmi náboženstvími to není úplně v pořádku, protože každé má trochu jinou představu o „pravdě“. V průběhu druhé návštěvy jsem se tedy raději zaměřil na poznávání přírody. Větší spiritualitu jsem nakonec zažil v poušti o samotě než v chrámech nebo na poutích.

Palestina, nebo Izrael? Izrael, anebo Palestina? Nebo že by oboje? Pro Araby jednoznačně Palestina – a pro ostatní? Jak pro koho. Do politiky se míchat nechci, na to jsou jiní. Já budu psát jen o tom, co jsem viděl, zažil a koho jsem potkal. Jedno z mých prvních setkání v zemi bylo zároveň i tím nejsilnějším. Když jsem byl ještě mladší, než jsem teď, moc jsem si starosti s tím, kam pojedu a s kým budu, nedělal, a tak jsem se ocitl ve městě Jenin – na palestinském okupovaném území, kam byste v žádném případě neměli jezdit. Aspoň tak se to dočtete na internetu. Údajně se to tam hemží teroristy. Já jsem tedy žádné neviděl. Byl jsem přizván k oslavě narozenin vojáka z hnutí Fatah – politické strany působící na území Palestinské samosprávy. A jak jinak, jasně, že se pilo. Ano, i v muslimských oblastech se pije, jen tak na tajňačku, a občas si je třeba na to dávat hodně velký pozor. Jusuf, můj nový kamarád, spustí:

„Víš, život tu není lehký, Izraelci čas od času vyhlásí zákaz vycházení – nikdo ve městě pak nemůže vyjít ven třeba i několik dní.“

„Cože, to jako proč? Nechápu...“ podivuju se.

„Dělají to, protože... protože je to prostě těší – šikanují nás. Nejhorší je, když má někdo zdravotní problémy a musí do nemocnice. Například minule se stalo, že žena z vedlejšího domu začala rodit. Zdravotníci ji za střelby přesouvali do sanitky. Všichni se plazili podél zdi.“

Nevěřím a jsem doslova šokovaný. Jusufovi zvlhnou oči. To, co mi říká, je pravda.

Další den se s mírnou opicí vydávám k izraelskému kontrolnímu stanovišti. Do Jeninu jsem se dostal přes údolí palestinským autobusem a teď se chci zase přesunout jinam. Raději jsem se měl vrátit, třeba i pěšky a tou stejnou cestou, řeknu si nakonec později.

„Stát!“ ozve se hlas z vysoké věže.

Nikoho nevidím, na věži jsou malá okýnka. Tak tedy stojím.

„Přejděte ke kontrolní bráně,“ pokračuje hlas.

To jsem mohl jít rovnou k ní, říkám si. U brány už vidím člověka – mladého, tak dvacetiletého, i míň. Okýnkem jako na poště mu podávám pas. Vrací mi ho, dveře se otevírají. Odteď už mě bude provázet jen hlas z reproduktoru.

„Přejděte do místnosti s číslem dveří 33.“

Přejdu.

„Nyní se přesuňte do dveří číslo 52.“

Přesunu se.

„Odložte zavazadlo a přesuňte se zpět do dveří číslo 33.“

Přesouvám se a čekám. Stále čekám. Asi po čtyřiceti minutách jsem vyzván, abych opět vstoupil do místnosti, kde jsem zanechal zavazadlo. Všechno je rozebrané, celý obsah mého batohu je něčím nastříkaný. Dodnes nevím, co to bylo. Nahážu všechno zpátky a už pípají další dveře. Přecházím do velké haly, kde na mě nenávistně zírají po zuby ozbrojení vojáci. Jeden z nich ke mně přistoupí – bez zbraně, s černými brýlemi na hlavě. A pálí na mě:

„Cos dělal ve městě?“

„Pil jsem whisky,“ odpovídám. Ach jo, ta moje pravdomluvnost se ne vždy vyplácí.

„Prosím?“ Voják je v šoku.

„Víš, byl jsem pozvaný do domu jednoho kluka, kde jsme slavili jeho narozeniny (ještě že jsem byl natolik soudný a neřekl mu, že to byl voják Fatahu).

„Kde to bylo a jak se ten člověk jmenuje?“

Jméno jsem si vymyslel a kde to bylo, jsem nevěděl – což byla pravda, protože jsme k němu přišli v noci a v Palestině něco jako názvy ulic rozhodně nečekejte.

„Co ti ten kluk dal?“

„Nic, co by mi měl dávat?“

„Jsou to Arabi – my ty psy nenávidíme.“

„Lidi jsou lidi – ať jsou to Arabi, Izraelci anebo černoši z Angoly,“ já na to.

Vojákovi začíná být jasné, že jsem jen nějaký toulavý blázen.

„Zůstaň tu a čekej,“ zavelí.

Zase čekám. Popiskuju si, opírám se o zábradlí a začínám zkoušet akrobatické kousky. Chci tím ještě víc podtrhnout svoje bláznovství, určitě mě pak rychleji pustí, přesvědčuju sám sebe.

Voják se po pěti minutách vrátí a ještě agresivnejším tónem prskne:

„Nehýbej se a čekej!“

Tak se nehýbu a čekám. Čekám další hodinu – až mě konečně pustí. Cítím se jako právě propuštěný vězeň. Jak tak kráčím podél prázdné silnice a čekám na první auto, na které bych zamával, nedokážu vstřebat, co se to vlastně stalo. Tohle se děje v současném světě? Ano, děje.

O čtyři roky později jsem opět ve Svaté zemi (i když já radši říkám Nesvatá země – právě kvůli náboženským nedorozuměním a věčnému sváru, komu vlastně tato země patří) se svým dobrým kamarádem Petrem Minárikem. Ten už se mnou byl před několika roky v Iráku a je to jeden z mála, kteří se dali „ukecat“ na cestování do takto specifických končin. Peter má duši skauta a je to člověk, na kterého se lze stoprocentně spolehnout. Co je navíc milé, celkem jsme si podobní a nejen na cestách se nás lidé často ptají, jestli nejsme bratranci, nebo dokonce bratři. Někdy už odpovídáme, že jo, že jsme, a necháváme je při tom.

ŠKOLA V PŘÍRODĚ

Druhá cesta do Izraele – Palestiny je jiná. V prvé řadě si beru fotoaparát a pak nejsem tentokrát sám, což znamená občas se i přizpůsobit. Skvělý trénink. Kromě tradiční návštěvy Jeruzaléma navštívíme i Hebron a Negevskou poušť, kde absolvujeme příjemnou turistiku ve čtyřicetistupňovém pařáku.

Jeruzalém je mimořádně důležitým místem pro věřící různých náboženství a jediným městem, nad kterým se velmi často prohánějí mračna. Takto jsem si parafrázoval boží hněv, jelikož po celé zemi je většinou slunečno. Proč boží hněv? Protože na tomto místě pokoje najdete tak akorát náboženský nesoulad a současnou snahu izraelského národa nad touto oblastí dominovat. I proto si vás někdy muslimští kluci spletou se židem a hodí po vás kamením. Mě naštěstí trefil šutr jen do nohy.

Nezapomenu, jak jsem si vybalil odpolední svačinu a přitom sledoval, jak muslimští kluci házejí spršky kamení do židovských obydlí. Kdysi to byly totiž jejich domovy a tohle je jejich jediný způsob vzpoury. Palestinci jsou zkrátka technicky znevýhodnění a izraelský národ si stojí za svým právem vlastnit neprávem tuto zem. Ale dost o politice, i když o této oblasti je složité mluvit jinak.

Turistika v zemi nemá chybu. Izraelci jsou šikovní a podnikaví lidé. Značkami opatřili mnoho tras v Negevské poušti, na Golanských výšinách a určitě i v jiných oblastech. Problém je sehnat mapu v latince. Všechno je totiž v hebrejštině a to není písmo, které bychom se ve školách běžně učili. Situaci jsme nakonec vyřešili tak, že jsme si zakoupili mapu v hebrejštině a důležitá místa si zvýraznili fixkou a nadepsali latinkou. Takto byl pohyb v terénu relativně bezproblémový. Negev je úžasný a služby připomínají USA, kde jsem nikdy nebyl. Varování v turistické kanceláři:

„Na několikahodinovou túru si vezměte minimálně pět litrů vody.“ Mimoděk se zasměju. Smrtelně vážný výraz slečny ale mluví za vše, takže se zdržím svých „přiblblých“ poznámek.

I navzdory zákazu rozdělávat v oblasti oheň nacházíme v místě, kde si postavíme stan, ohniště. Olámeme nějaké suché keříky a založíme oheň míru. Minimálně hodinu hledíme jen tak do plamenů a meditujeme – absolutně bez slov. Krásný zážitek. Další den vidíme, jak si tři sta metrů od nás založila tábor skupinka mladých lidí. Mají s sebou i nafukovací tanky. Je to odvetný trénink na hrozbu ze strany palestinských osvoboditelů, nebo škola v přírodě? Asi oboje.

RYCHLÝ ÚNIK

Ve městě Náblus nás potká specifický zážitek, kterému se teď už jen smějeme. Ale v danou chvíli nám do smíchu doopravdy nebylo. Peter si doteď, několik roků po tomto zážitku, ze mě dělá srandu, jaký zájem u chlapů vzbuzuju. Ovšem byl to on, na kterého se chlupatý Arab přitlačil a stíral mu kapky vody z ramene. Nacházíme se totiž v tradičním hammámu – tureckých koupelích, kam jsme si přišli odpočinout. Totiž v muslimském světě je to tak, že se ženami nemůžete být sami v jedné místnosti, a to se týká i hammámu. Kromě jednoho turisty – Mexičana všude potkáváme jen domácí chlupáče. Jeden se hned od začátku na nás přilepí. Začíná to příjemnou konverzací a končí rychlým útěkem, jako by v zemi vyhlásili stav ohrožení s výzvou okamžitě vyklidit prostor. Petrův zážitek je ze sauny, můj ze sprchy, kde se mě dotyčný zeptá, jestli mi může umýt záda. Tohle přání mu nemůžu splnit a v jeho očích vidím smutek.

Za zmínku určitě stojí jedno z největších vojenských muzeí na světě – jedná se o Latrún 25 kilometrů západně od Jeruzaléma, kde najdete zhruba 160 vojenských vozidel, převážně tanků. Množství strojů pochází z Libanonu a ze Sýrie, ze zemí, s kterými Izrael často válčil. No řekněte, viděli jste už tank rozřezaný napůl?

VE JMÉNU LIDSKOSTI

Další zastavení – Hebron. Místo, kde zhruba 800 židovských osadníků chrání asi 4 000 vojáků. Ve městě, ve kterém žije zhruba 200 000 arabských obyvatel, to je, jak se říká pěkně husté. Proč to tak je? Ve městě se totiž nachází hrob Abraháma – praotce proroků všech náboženství, kterého uznávají židé, muslimové i křesťané.

Zdá se, že židé si tohoto místa cení nejvíc, o čemž svědčí množství zbraní, které vojáci nosí u sebe, a jejich strohé výrazy ve tváři. Nebo se bojí, že by jim muslimští bratři ukradli z hrobky relikvie Abraháma a jiných patriarchů? Odpusťte mi ten cynismus – reaguju jen na nesmyslnost toho, co se v této zemi děje.

Arabské obyvatelstvo jsou velmi srdeční lidé, kteří by vám dali i to poslední. Mnohokrát jsem se o tom přesvědčil na vlastní kůži, i když mě mohli vnímat jako vetřelce ze západního světa, který podporuje myšlenku sionismu – právo na vybudování a udržení židovského státu v Palestině. Pravda je, že mým drahým palestinským přátelům vděčím za vřelé přijetí během pozdních večerů, když jsem neměl kde přespat a moje peněženka zela prázdnotou.

Pouze jim vděčím za mnohá pozvání na čaj či jídlo bez nároku na jakoukoliv finanční odměnu či protislužbu, jen jim vděčím za hloubavé rozhovory o životě, víře, pocitech, které nás dennodenně provázejí.

U obyvatel židovského původu je to o něco komplikovanější, nepustí si vás tak rychle k tělu, a když už, většinou dají brzy najevo, že je čas se zvednout. To se ale netýká mého úžasného židovského přítele Ohada. Momentálně se věnuje přednášení na univerzitě a spolu se svou ženou Advou provozuje internetovou turistickou agenturu, která zprostředkovává zájezdy do Evropy. Nedávno se jim narodil syn. Ohad byl předtím v aktivní vojenské službě a hlídkoval na hranicích se Sýrií, když v zemi vypukla občanská válka. Byl jedním z těch, kteří posílali zraněné a nemohoucí zpátky do Sýrie. Tito lidé totiž věřili, že v Izraeli se jim dostane ošetření a záchrany. Dostal rozkaz, nemohl jinak. Když o tom mluví, derou se mu slzy do očí. Chtělo by to víc lidí jako Ohad v této komplikované, ale nádherné oblasti, kam by měl alespoň jednou za život zavítat každý dobrodruh. Palestina – Izrael je totiž cestovatelský ráj, nejen co se týká památek, ale i nespoutané přírody a bohaté etnické různorodosti. Bohužel nadále zůstává krajinou, kde je mezi některými skupinami přítomná silná nenávist.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mimo turistickou zónu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.