Pojď trochu blíž

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Rachel Abbottová

Pojď trochu blíž – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

PROLOG

Už ani nevím, kdo jsem. Život se mi změnil k nepoznání – je rozťatý na dvě různá období: předtím – tehdy jsem ještě cítila vítr na pokožce, sledovala, jak modravé nebe černá, zrána poslouchala zpěv ptáků, cítila pach hlíny promáčené deštěm; a potom – život, jaký vedu teď, kdy nepoznám, jestli je noc, nebo den, a slyším jenom pleskot bosých nohou na linoleu.

Sedím na své úzké posteli, koukám na protější holou zeď a přemýšlím, jak jsem se tady vzala. Odpovědi ale nenacházím. Jistě vím jen to, že přijdou. Přicházejí každý večer.

Nechápala jsem, jak snadno se dá přijít o život. Ztratit sama sebe. Jenže teď už nejsem sama sebou. Jsem někdo jiný. Někdo, koho nepoznávám.

Jmenuju se Judith. A zabila jsem člověka.

Před čtyřmi týdny

1

„Dobrou všem,“ houkla Sharon přes rameno.

„Ty už jdeš?“ zaslechla. Netušila, která z kamarádek ta slůvka zvolala, a neodpověděla. Zády k nim jen zvedla ruku do vzduchu a cestou ke dveřím zamávala. Nechtěla, aby jí viděly do obličeje – aby spatřily výčitky svědomí v jejích očích a zrudlé tváře.

Sharon se už nemohla dočkat, až se provdá za Jeze – byl prostě nejlepší –, nějak na ni ale dolehl tlak situace, ona definitivnost, snad i předvídatelnost, a tak přemluvila kamarádky, že se sejdou v klubu ve městě. I Jez si šel vyrazit z kopýtka a přespával u bráchy, tudíž nebylo za kým spěchat domů.

Počítala, že bude s holkami tancovat až do svítání, ale když si skočila pro pití, opíral se o bar fešák, kterého tam ještě neviděla. Sledoval ji a nemohla popřít, že je jí taková pozornost příjemná. Normálně by ho poslala do háje, dnes večer jí ale všechno připadalo jiné. Okolo duněla hlasitá hudba, jejíž dusot jí pulzoval celým tělem, a v záři blikajících pestrobarevných světel působilo i to nejobyčejnější mimořádně. Možná za to mohla představa, že by udělala něco, co se nemá, když jí však nenápadně položil ruku na bedra a poté ji začal pomaličku posouvat níž a níž, pocítila záchvěv vzrušení.

Obrátila k němu pohled a jemu úplně žhnuly oči, kladl jí nevyřčenou otázku. Když jí položil dlaň na krk a naklonil k ní hlavu, začalo to působit poměrně vážně – a taky až moc veřejně. Ale místo toho, aby ji políbil, pošeptal jí do ucha, že by se měli vytratit z dosahu zvídavých pohledů a zajet si někam, kde budou moct být sami, z čehož ji až zamrazilo v zádech. Sharon souhlasila a navrhla místní malebné zákoutí – Penningtonské jezero. V tuhle noční dobu tam nikdo nebude, a pokud se tam vydají každý zvlášť, nemusí se nikdo nic dozvědět.

Ve zprávách běžela celý den varování, že má v noci hustě sněžit a teploty klesnou pod nulu. Zatím se tak ale ještě nestalo, Sharon si tedy nedělala starosti a hledala v kabelce klíčky od auta. Původně měla v plánu dát si jen pár skleniček – proto si taky vzala auto. Možná maličko přebrala, ale to se poddá. Bylo jí prima.

Na třetí pokus vsunula klíček do zapalování a za řevu motoru vůz nastartovala – příliš u toho sešlápla plyn.

Pojedu pomalu, pomyslela si.

V dětství jezdívali s rodinou k jezeru každou chvíli a cestu znala i poslepu, proto proplouvala ulicemi téměř jako na autopilota, až konečně odbočila z hlavní ke vjezdu. První parkoviště už bude zavřené, ale to ústřední u jezera je bez brány – právě tam se měli sejít.

Z inkoustové temnoty halící parkoviště naskočila Sharon husí kůže, sundala tedy jednu ruku z volantu a začala si tu druhou energicky třít. Okolí bylo opuštěné, a pokud svítil měsíc, byl schovaný za mraky ztěžklými slibovaným sněhem. Ten chlapík ještě nedorazil. Říkal, že po jejím odchodu počká pět minut, aby nikdo nepojal podezření. Jen krátce ji napadlo, že vlastně nezná jeho jméno. Z jejího pohledu ovšem nešlo o vztah, který by měl budoucnost, takže na tom beztak nezáleželo.

Když dojela na opačný konec parkoviště, kde temnotu noci ještě umocňovaly převislé větve stromů, otočila vůz směrem k vjezdu. Chtěla toho muže spatřit dřív než on ji.

Pootevřela okénko. Noc byla tichá. Zavřela oči a snažila se vytěsnit z hlavy obrazy Jezovy rozesmáté tváře.

Vtom ji polekal zvuk. Zařinčení. Co to bylo? Krátce zapnula reflektory a dlouze si oddechla. Vítr se zmocnil odhozené plechovky od koly a kutálel ji po asfaltu. Opět světlomety zhasla, ovšem ledový závan vzduchu v obličeji a nával adrenalinu jako by jí částečně navrátily rozum. Co to krucinál vyvádí? Vždyť je to šílenost. Musí odjet, zmizet odtamtud.

Sáhla po klíčku v zapalování, ale bylo pozdě. Ozval se nový zvuk – motor cizího auta.

Sakra. To je on.

Co mu říct, že to byl hloupý nápad? Jenže co kdyby to nevzal dobře? Co kdyby ji znásilnil? Slyšela historky o holkách, které k tomu byly přinucené, když jim příliš pozdě došlo, že udělaly chybu. Musí zmizet, než ji ten chlap uvidí.

V duchu poděkovala Bohu, že té její rachotině nesvítí interiérové světlo, tiše otevřela dveře, vyklouzla ven, rozechvělými prsty strčila klíč do zámku a rychle jím otočila. Pak se po pěšině při okraji nehybné černé vody přikrčeně odkradla z dohledu blížícího se auta a schovala se za nízký keř.

Teprve když vjel vůz na parkoviště, došlo jí, že nemá rozsvícená čelní světla. Proč je zhasl?

Auto kroužilo po asfaltu, jako by řidič někoho hledal, a Sharon věděla, že nemůže jít o nikoho jiného než o ni. Ale pak se podívala pozorněji. Ten muž jí řekl, ať vyhlíží jeho stříbrný golf. Tenhle vůz byl tmavý, možná dokonce černý a mnohem větší než golf. Přijel sem někdo jiný.

O koho jde, nebylo podstatné. Došlo jí, jak je zranitelná – osamělá mladá žena nad ránem v úplném zapadákově. Jsem to ale husa. Musí zůstat schovaná.

Vůz zastavil přímo před její starou toyotou a někdo vystoupil. Moc toho neviděla, protože dotyčný stál na opačné straně. A pak spatřila kužel baterky. Muž se blížil k jejímu autu a paprsek prohledával vnitřek.

Panebože. Je to snad nějaká past? Vylákal ji ten chlap v klubu na odlehlé místo pro někoho jiného – a možná i pro víc lidí?

Až zjistí, že je to auto prázdné, vydá se mě hledat.

Muž vzal za dveře – zaplaťpánbůh je zamkla – a posvítil si baterkou kolem dokola. Pak se vrátil k předku auta a nasměroval kužel na poznávací značku. Uložil si do paměti její číslo! Proč to udělal?

Poodstoupil od auta a Sharon si už myslela, že odchází, jenže pak zamířil k pěšině a posvítil baterkou nejdřív na jednu stranu a pak na druhou – směrem k ní.

Sharon se co nejvíc přikrčila, sklonila hlavu, aby v záři paprsku nebyla vidět její bělostná tvář, a vroucně doufala, že zůstane skrytá díky černému kabátu. Vyzula si lodičky a schovala je pod keřík pro případ, že by musela vzít nohy na ramena.

Slyšela, jak na štěrku chřoupají jeho podrážky.

Blížil se.

2

Když procitnu, chvíli nevím, kde jsem. Nečekala jsem, že usnu – vnitřní hodiny mám kvůli dlouhé cestě na východ totálně rozhozené –, ale možná je to úlevou z toho, co všechno jsem nechala za zády.

Málem jsem nejela, a kdyby si Ian prosadil svou, doteď bych seděla doma a plnila veškeré jeho potřeby.

Jsem tady kvůli dědovi, který se přes sedmdesát let chtěl vrátit na místo blízké jeho srdci – do Barmy, respektive Myanmaru, jak se dnes jmenuje –, kde sloužil za války. Nikdy se mu to nepodařilo, ale koupil mi letenku a přál si, abych mu slíbila, že tu cestu absolvuju za něj – abych byla jeho očima a ušima.

Děda umřel, ještě než jsem se na cestu vydala, takže už si neposlechne, kde všude jsem byla, ale i v těch posledních dnech, kdy jsem sedávala u jeho lůžka, mě prosil, ať jedu.

„Odpočiň si, holčičko,“ sípával. „Dej tomu tady sbohem a dopřej si prostor k přemýšlení o budoucnosti – o životě, jaký si zasloužíš. Chci jen, abys byla šťastná, to přece víš. A to podle mě nejsi.“

Jako by do mého života vrhal zářivé světlo, hlavně do mého vztahu s Ianem.

Když děda umřel, snažila jsem se před Ianem tajit slzy, ale on mě zahlédl plakat a řekl mi, ať se seberu a jdu dál. „Byl to starý chlap, proboha. Aspoň teď nemusíš na tu směšnou cestu,“ dodal a založil ruce, jako by tím chtěl naznačit, že je ta záležitost vyřízená.

Polil mě děs. Tušila jsem, co přijde. „Jak to myslíš?“ zeptala jsem se a v duchu mě štvalo, jak se mi chvěje hlas.

„Přece se takovou dálku nepotáhneš sama. Už ani nemusíš.“

Představa, že bych na tu cestu vyrazila, se mu bytostně protivila. Už od začátku byla letenka jenom pro jednoho.

Ian mě všemožně zkoušel zviklat – počínaje tím, že odmítal reagovat na mou přítomnost a ignoroval všechno, co jsem mu říkala, a konče tím, že na mě svaloval svou neschopnost najít si práci. Byl ze mě nešťastný, ničila jsem ho. Chtěl po mně, ať si letenku nechám proplatit, aby z vrácených peněz něco měl.

„Neustále myslíš jenom na sebe,“ opakoval pořád dokola.

Málem jsem podlehla jako už tolikrát v minulosti, ale pak jsem si vzpomněla na dědu a na to, jak moc si přál, abych jela. Proto jsem se odmítala nechat zviklat Ianovými výčitkami, že jsem sebestředná, bezohledná nebo necitelná, jeho pohrůžkami, jak mi tu dovolenou zkazí, i téměř nepříčetnými záchvaty vzteku, kdy rázoval po obýváku sem a tam.

Z těch hádek jsem byla vyčerpaná a otrávená a čím dál víc jsem si uvědomovala, kolikrát jsem za ten rok společného soužití Ianovi ustoupila. Připadalo mi, že já jsem ta špatná, ta, která nechápe, jak nám oběma ztrpčuju život. Tentokrát to ale bylo jiné. Zahlédla jsem dědův obličej, jeho oči mi říkaly, ať jsem statečná, ať si stojím za svým, ať se nedám.

Čekala jsem až do posledního dne před odjezdem. Repliky jsem si nacvičovala řadu dnů, přesto jsem koktala, když jsem Ianovi sdělovala, že je mezi námi konec. Chtěla jsem, aby se ode mě odstěhoval, až budu pryč. Když jsem mu to říkala, pociťovala jsem záchvěv strachu. Nedokázala jsem se mu podívat do očí, bála jsem se, co bych v nich spatřila, a když jsem nasedala do letadla, připadala jsem si vším, k čemu došlo, potlučená a pošramocená.

Nedocházelo mi, jak jsem zranitelná. A to asi byla chyba.

*

Potřebuju na Iana zapomenout a soustředit se na to, jaké mám štěstí, že jsem tady.

V tak luxusním hotelu jsem ještě nikdy nebydlela, a i když jsem v obrovském pokušení zavrtat se znova pod čistou bělostnou přikrývku, musím vstát a postavit se novému dni. Napůl se těším a napůl se bojím. Sama cestuju vůbec poprvé, pohybuju se po cizí zemi s jinými zvyky, vůněmi, zvuky. A moje sebevědomí není momentálně na takové úrovni, na jaké by mělo být.

I přes neustálý šepot úzkosti, který mi nedá pokoj, se nemůžu dočkat, až vykouknu z okna svého pokoje a spatřím atrakce, které jsme včera propásli, protože jsme dorazili až po setmění. Kolem hotelu jsou ulice Rangúnu plné lidí, chaotické a barevné. Pouliční prodejci rozbili svoje stánky se zářivými slunečníky, chránícími zboží před ostrými paprsky, a řidiči všech autobusů, vozů i skútrů očividně pociťují potřebu mačkat klakson.

Je zvláštní opustit manchesterskou krajinu zasypanou hustým sněhem a ocitnout se v tak dusném prostředí. Bála jsem se, že kvůli počasí let zruší a já se budu muset se staženým ocasem vrátit domů. Ian by měl nejspíš radost. Let ale proběhl naprosto hladce, i když jsem po příjezdu zažila zvláštní a trochu nepříjemnou situaci.

Všichni jsme se namačkali do hotelové haly, abychom co nejdřív dostali klíče, protože jsme se po dlouhé cestě už těšili na své pokoje. Byla jsem unavená, potřebovala jsem sprchu a neměla jsem náladu se vybavovat, tak jsem stála se sklopenou hlavou, tupě zírala na svůj kufr a poslouchala, kdy zavolají moje jméno. Cítila jsem, že mě pozorují čísi oči, doslova mi vypalovaly díru do kůže – a tak jsem hlavu zvedla. Od recepčního pultu mě sledoval nějaký chlap. Byl sám, a když jsem se s ním střetla pohledem, čekala jsem, že jeho zájem pomine – že odvrátí zrak –, jenže on nehnul ani brvou, nebylo mu ani trochu trapně a dál se mi díval zpříma do očí, jako by se mě na něco ptal. Byl svobodný? Na tomhle zájezdu jsem asi jediná nezadaná žena pod šedesát. Připadalo mu snad, že by u mě mohl zabodovat? Měla jsem se podívat jinam, místo toho jsem ale povytáhla obočí a naklonila hlavu na stranu, abych mu dala najevo, že mě nezajímá. Pak vyvolali moje jméno, tak jsem si vzala klíč a zdekovala se na svůj pokoj.

To bylo včera večer. Teď máme úplně nový den a opravdu je se na co těšit. Zanedlouho sestoupíme do chaosu v ulicích a autokarem odjedeme na místo nástupu na loď, která nás poveze po řece Iravádí.

Na chviličku si přeju být polovinou páru. Mít po boku druhého člověka by bylo daleko pohodlnější než muset jíst, spát a cestovat sama. Pak si ale představím, že tou druhou půlkou je Ian, a celá se otřesu. V hlavě slyším jeho hlas, jak nadává na cestu autokarem, jak mi říká, co si mám vzít na sebe, jak se za zády vysmívá našim spolucestujícím a očekává, že se budu smát s ním.

Kdysi jsem si myslela, že ho potřebuju. Už ho ale nepotřebuju.

*

Nastupuju do autokaru a vrhám se k nejbližšímu volnému sedadlu. Všichni se na mě usmívají a pokyvují hlavami. Slyším spoustu amerických přízvuků, halasně zdravících s oním neochabujícím entuziasmem příznačným pro jejich kulturu, a vypadá to, že se všichni už znají. Jak jinak. Včera večer se konal tradiční seznamovací koktejlový večírek a já byla zřejmě jediná, kdo se nezúčastnil.

Přesouvám pozornost k výhledu z okna, ke kypící mase lidí, žijících si své každodenní životy, mužů i žen v dlouhých pestrobarevných sukních, takzvaných londži, jak jsem si přečetla v průvodci. Zatímco se pomaloučku proplétáme zácpou a kolem stánků u cesty nabízejících všemožné zboží – koření, ovoce, zeleninu – opouštíme město, všímám si, že se všichni usmívají. Přemýšlím, jakým asi žijí životem a v čem se ten jejich liší od mého.

Najednou se ale ze zamyšlení vytrhnu, když si někdo kecne na sedadlo vedle mě. Otočím se, nasadím úsměv a vtom mi dojde, že je to ten chlapík z haly ze včerejška.

„Těší mě, jsem Paul,“ pozdraví přátelsky, oči má ale prázdné, bez výrazu a já cítím, že si mě měří způsobem, jemuž nerozumím.

Nemám na něj teď náladu. Co asi chce? Chystá se mě balit? Pokud jo, bude to pořádný trapas, tak se na něj omluvně usměju a zavírám oči s vysvětlením, že na mě doléhá časový posun. Chvíli se zdrží, ale pak ucítím pohyb a uvědomím si, že si přesedl k někomu přátelštějšímu.

Když jsem už zase sama, můžu otevřít oči a opět se začít těšit výhledem. Vytahuju telefon, abych si udělala pár fotek, a jsem vděčná, že v Myanmaru nechytím mobilní signál, pokud si nekoupím místní SIM kartu. A to rozhodně nemám v plánu. Připadám si v bezpečí, chráněná před Ianovou zlobou.

Telefon jsem měla vypnutý od chvíle, co jsem v Manchesteru nasedla na letadlo. Jakmile ho zapnu, vyděsí mě, kolik na mě vyběhne zpráv. Nejspíš mi přišly, ještě než jsem odletěla, ale na letišti byl hluk, a když jsem mobil vypínala, esemesky jsem si nekontrolovala. Čekaly tam, dokud je neobjevím, připravené zákeřně zaútočit v nejméně vhodný okamžik.

Těch esemesek je přinejmenším deset a dobře vím, kdo je všechny poslal. Podívám se na první z nich a zbytek už si prohlížet nechci. Jejich jazyk je ohavný, skoro nad tou záštiplností tajím dech. Oči se mi zalévají slzami. Dochází mi, jaká jsem byla až doteď nána, s Ianem jsem se ovšem seznámila v době, kdy jsem se ocitla na dně. Děda byl nemocný, táta se mnou odmítal mluvit a já se chystala přestěhovat do nového města, kde jsem nikoho neznala.

A teď se zdá, že mě chce Ian za každou cenu zničit.

3

U borového stolku seděly naproti sobě dvě ženy a obě se dívaly na misky s polévkou před sebou. Jako na nevyslovený povel uchopily současně lžíce a pomaličku si začaly nabírat tmavohnědou tekutinu.

Nad hlavami jim visela osamělá slabá žárovka, která uprostřed stolu vytvářela tůňku světla a zbytek místnosti nechávala ve stínu. Jediným zvukem byl cinkot kovových lžic o kameninové misky.

Několik okamžiků ani jedna nepromluvila.

„Takže je pryč,“ prohlásila nakonec mladší z nich a zastrčila si za uši rozcuchané vlasy. Druhá žena souhlasně zamručela a dál jedla. „Asi už byla nachystaná.“

Místo odpovědi se jí dostalo jen dalšího zamručení. Žena sedící naproti byla další na řadě. Žila tam nejdéle a připravovala se na den, kdy odejde, kdy se její čas i užitečnost naplní.

„Aspoň bude klid,“ snažila se mladší žena znovu rozproudit hovor.

Odpovědi se nedočkala, druhá žena k ní ale pomalu zvedla prázdné oči.

„Jsem nachystaná,“ řekla nakonec. „Už se mi nechce čekat.“

Mluvily spolu zřídkakdy. Většinou ani nesměly, ale když se ocitly tady dole, o samotě, tak mohly – pokud chtěly. Většinou byly příliš unavené, příliš letargické a vždycky měly spoustu práce.

Mladá žena měla pocit, jako by se jí všechny kosti v těle proměnily v rosol. Těžko se jí hledala síla absolvovat další den a každé ráno se musela nutit vstát z postele.

Navzdory malátnosti, jíž se ne a ne zbavit, se občas stále snažila bojovat proti tomu, co se jí děje. Jak jí ale neustále opakovali, tady byla v bezpečí. Dostávala najíst, byla v teple a musela pouze plnit povinnosti, které jí každý den přidělili, aby splatila své živobytí. Alternativa byla daleko, daleko horší.

Jenže pak se nabízela ještě další otázka. Jak dlouho to tak vydrží? Kdy vykročí ve stopách ženy, která odešla přede dvěma, nebo snad už před třemi dny? Ta s nimi celé týdny téměř nepromluvila a očividně se jí ulevilo, když nadešla chvíle jejího vysvobození.

„Podle mě k nám určitě přijde někdo další,“ prohlásila starší žena bezvýrazným, monotónním hlasem.

„Myslíš?“

„Je to pořád stejné. Jedna odejde, jiná přijde.“

Kdesi v mozku té mladší ženy to nedávalo smysl. Nedokázala ale přijít na to, co se jí nezdá. Bylo to až moc složité a vlastně na tom nezáleželo. Nic se tím neměnilo.

Nakonec obě odšouply židle a zamířily ke dřezu hluboko ve stínech kuchyně. Že skoro nic neviděly, nebylo podstatné. Už se dovedly orientovat potmě. Bylo to stále stejné, ve dne v noci. Jedna beze slova umyla nádobí, druhá ho utřela a uklidila.

Mladé ženě se ještě nechtělo na kutě, přestože byla vyčerpaná. Občas se jí zdály sny: živé, křiklavé výjevy nebo celé příběhy, které se v nich odvíjely. Jindy na ni vjemy útočily i v bdělém stavu – připadala si pak bezmocná, oddělená od těla. Hodiny spánku ji ale sžíraly mnohem silněji. Její sny byly tak zřetelné – tak živé a barvité –, a když procitla, jen horko těžko sama sebe přesvědčovala, že nic z toho, co zakusila, není skutečné.

Možná byly sny lepší než vzpomínky, které jí připadaly rozmazané, zastřené, jako by jim nedokázala úplně porozumět. A převážně ani nechtěla, protože jí pouze připomínaly, co všechno ztratila.

Myšlenky se jí začínaly rozbíhat, ještě než dospěly k závěru – nezvládala je udržet. Točila se jí hlava, a pokud nepůjde brzo na kutě, nejspíš usne vestoje v koutě kuchyně.

Druhá žena stála bez hnutí u dřezu a s utěrkou v ruce civěla do prázdna.

„Jdu si lehnout,“ prohlásila mladá žena tiše a sáhla druhé ženě na ruku. „Dobrou noc, Judith.“

Odpovědi se nedočkala.

4

Svou kajutu na naší lodi dokážu popsat jenom jediným slovem: přepychová. Pestrobarevné polštáře a nábytek z tmavého dřeva umocňují pocit, že teď žiju v jiném světě – a jsem za to ráda. Vycházím na balkonek, vdechuju vlhký vzduch prosycený zatuchlým pachem řeky, proti jejímuž proudu plujeme, a poslouchám podivuhodné zvuky cizí země: křik dětí hrajících si v bahnité hnědé vodě i zpěv buddhistů, když míjíme velkolepé chrámy, které jako by stály uprostřed pustiny.

Začínám cítit, že mě zvolna opouští napětí, že se mi povoluje sevřená hruď a prodlužuje se mi zkrácený dech. Vracím se dovnitř, zavírám posuvné prosklené dveře, aby na mě nemohli komáři, a sedám si, abych se před večeří trochu nalíčila. Dívám se v zrcadle na svůj bledý obličej s tmavými kruhy pod očima, pokládám si bradu do obrácených dlaní a přemýšlím, jak si co nejlíp zvýraznit tváře.

Na toaletním stolku přede mnou se mi nabíjí laptop a užuž ho chci odsunout stranou, když cinknutím oznámí, že mi přišel e-mail. Signál wi-fi kolísá podle toho, na jakém úseku řeky se právě nacházíme, takže teď jsme očividně na dobrém místě.

Podívám se na displej a sevře se mi srdce. E-mail je od Iana. Nevím, jestli ho otevřít, nebo ne, a když se natahuju k trackpadu, štve mě, jak se mi chvěje ruka.

Nedostal odpověď na svoje esemesky – všechny jsem je smazala, takže jsem nemohla odpovědět, ani kdybych chtěla –, tak to teď zkouší mailem.

Předmět zprávy by komukoli jinému mohl připadat zcela nevinný – Až se vrátíš domů, budu čekat –, mně ovšem nahání hrůzu. Nechce se mi e-mail otevírat, ale pokud to neudělám, jeho domnělý obsah mě bude pronásledovat.

Tón se změnil. Už mi nevyčítá, jaká jsem mrcha. Určitě totiž ví, že i když mě jeho urážky dokážou šokovat, dají se snadno odrazit.

Vím, že jsem se na tebe zlobil, dospěl jsem ale k závěru: jsem ochotný ti odpustit. Musel jsem dost zpytovat svědomí, chápu ovšem, že jsi byla rozrušená. V hloubi duše víš, že mě potřebuješ – a co si počneš, když odejdu? Nezapomeň, jak bylo obtížné, abychom se našli. Vážně chceš být po zbytek života sama? O tom pochybuju.

Dokonce mi navrhuje, abych se snažila sehnat dřívější spoj domů, a mně dochází, že se nevzdá. Proč by to taky dělal? Mohla bych si nalhávat, že mě miluje, vím ale, co je tím pravým důvodem. Když jsme se poznali, bydlel v příšerné mrňavé garsonce s jedním záchodem pro asi deset dalších lidí, a teď si žije v pěkném domě a má mě, která pro něj dělá první poslední. Takovýhle život jen tak ze dne na den neopustí, zvlášť když jsem mu až doteď vždycky ve všem ustoupila. Pro něj to je – nebo dosud byla – pohodlná existence.

Chovala jsem se jako husa a není snadné si to přiznat. S Ianem jsme se seznámili online. Vím, že přes internet navázala spousta lidí úspěšný vztah, ale když někoho poznáte přes seznamku, víte o něm jen to, co vám o sobě sám řekne. Takhle se dá druhému nakukat cokoli, a jestliže nemáte žádné společné přátele nebo kolegy, kteří by vše uvedli na pravou míru, věříte každému slovu. Aspoň já věřila.

Zbavím se ho někdy?

Po několika minutách se párkrát zhluboka nadechnu a s novým odhodláním vyskočím ze židle. Nenechám si jím tuhle dovolenou otrávit a večeře začala už před deseti minutami.

Zamknu za sebou dveře kajuty, projdu chodbou obkládanou dřevem a otevřu dveře jídelny s nadějí, že se někam nenápadně usadím. Zahltí mě zvuk vzrušeného hovoru a dávno předtím, než dojdu k prázdnému stolku, který jsem zahlédla v koutě, mi dojde, že až tak snadno nevyklouznu.

Volá na mě zvučný, nepříjemný americký hlas: „Haló, mladá dámo! Neseďte sama. Pojďte mezi nás – máme tady volné místo. Harry, přesedni si sem a nech slečně židli.“

Podívám se za tím řízným hlasem a u stolu pro osm lidí spatřím baculatou ženu s nažloutle plavými vlasy sčesanými dozadu a dokonalým líčením. Mává na mě rukama, zatímco Harry, plešatící padesátník s růžolícím obličejem, poslušně vyskočí a jde k volné židli na druhé straně stolu. Pokud se nechci zachovat vyloženě nezdvořile, nemám jinou možnost než si k nim přisednout. Nesměle se na všechny usmívám, zatímco se mi představují.

Začínají pršet otázky. „Odkud jste?“ „Už jste někdy byla na podobném zájezdu?“ „Co vás přivádí do Barmy?“

Odpovídám, jak nejlépe umím, až se mě žena, která vybídla Harryho, ať si přesedne, zeptá: „Cestujete sama?“

„Ano,“ vyloudím ze sebe jediné slovo. Jakási postarší dáma s krásnými dlouhými stříbřitými vlasy, která sedí u stolu o kousek dál, se na mě soucitně usměje.

Když se ode mě pozornost odvrátí, maličko se uvolním, ale jakmile se otočím a chci poděkovat číšníkovi za talíř s jídlem, který přede mě položil, zachytím pohled muže sedícího o samotě u stolu na druhém konci jídelny.

Je to zase on. Paul. Evidentně unikl máchajícím pažím oné Američanky, která se prý jmenuje Donna. Určitě je to on. Oči má malé, pronikavé, usazené nad zahnutým nosem. Zevnějškem připomíná orla a jako by si mě opět měřil. Když mu pohled opětuju, neusměje se ani neodvrátí zrak. Stejně jako včera večer.

Zvednu bradu a otáčím se zpátky ke stolu.

Donna už mele ostošest, vystačí si docela sama a já mám díky tomu čas prohlédnout si jak ji, tak i ostatní spolustolovníky. O kus dál po mé pravici sedí starší pár, může jim být kolem sedmdesáti. Manželka je onou ženou, která se na mě prve vlídně usmívala, jmenuje se Thea, ale jak se jmenuje její muž, nemám tušení, protože mu pokaždé řekne „drahý“, případně o něm mluví jako o „doktorovi“.

„Doktor a já jsme za posledních několik let navštívili řadu pěkných míst, viď, drahý? Myslím, že nejvíc se nám líbilo ve Vietnamu.“

Doktor, uhrančivý muž s neobvyklou kombinací černých obočí, bílých vousů a téměř lysé lebky, jenom zvedne hlavu a pokývá. Obočí, ukazující dolů k nosu, mu v obličeji vytvářejí trvale zakaboněný výraz a jemu podle všeho vyhovuje, že za něj mluví jeho žena.

Kupodivu jsem Donně vděčná, že mě přizvala k jejich stolu. Když si s nimi u večeře povídám, můžu aspoň myslet na něco jiného než na Iana a na situaci, které budu muset čelit po návratu domů. To pomyšlení mě ale úplně neopouští. Usadilo se v temném koutě mého mozku jako těžký kámen.

5

Vrchní inspektor kriminálky Tom Douglas se dlouhou chodbou vracel z obzvlášť nudné schůze do své kanceláře a usmíval se nad zprávou v mobilu. Louisa toho dne chystala večeři a chtěla vědět, na co by měl chuť. Byl do její esemesky zahloubaný, a tak si chvíli vůbec nevšiml, že se k němu blíží Becky Robinsonová. Když zaslechl kroky, zvedl hlavu, okamžitě se s rozpaženýma rukama přitiskl ke zdi a dlaně i prsty přimáčkl na šedou stěnu.

„Sranda k popukání,“ prohodila Becky. „Až takhle tlustá nejsem.“

Tom se zazubil, oba současně vykročili ke dveřím jeho kanceláře a on ji nechal vejít jako první.

„Co to, že jste takový rozjařený?“ zeptala se, když jí přisunul židli. „A přestaňte se mnou, prosím, jednat, jako bych byla ze skla, ano?“

„Prostě mě dneska těší život, to je celé.“ Tom obešel svůj stůl a pokynul Becky k protější židli. „Posaďte se.“

„Na to bohužel není čas. V rekreačním parku u Penningtonského jezera se našlo tělo. Podezřelé úmrtí.“

Tom povytáhl obočí. „Dobrá, co už víme?“

„Nic moc. Žena, zhruba kolem třicítky. Nějaký nebožák, co se šel trochu protáhnout, ji našel v jenom z úkrytů pro pozorování ptáků. Místní inspektor nám prý nechce kalit úsudek svým pohledem na věc, proto toho nechtěl moc říct.“

Tom si vzal ze stolu klíče. „Dobře. Půjdeme najít Keitha. Může jet se mnou.“

Becky založila ruce v bok a hněvivě se na Toma zadívala. „Proč s sebou chcete brát seržanta Simse? Proč nemůžu jet já?“ Tom jí zabloudil očima na břicho. „Prokristapána, Tome. Jsem v sedmém měsíci. Nejsem invalida.“

„To jo, jenže venku mrzne, až praští, a pořádně to klouže. Proč riskovat?“

„Kdybych žila v nějakém odlehlém koutě světa, nejspíš bych dřela na poli, dokud by ze mě to malé nevypadlo. Nic mi není. Přestaňte mě rozmazlovat.“

Tom se zadíval Becky do tváře – měla sevřená ústa a z očí jí sršely blesky. Uvědomoval si, že od chvíle, kdy málem umřela poté, co se vrhla do řeky, aby někoho zachránila, se jí snaží až příliš opatrovat. Stalo se to už dávno, musí to hodit za hlavu.

„Fajn, ale důsledky si přičtěte sama.“

„Díky, šéfe,“ vyhrkla sarkasticky.

Tom byl sice její šéf, dobře si ale uvědomoval, že o něm Becky ví víc než většina lidí a za ty roky, co spolu pracovali, se sblížili. V přítomnosti jiných členů týmu se chovala vzorně, když spolu ovšem byli sami, neváhala říct, co si myslí. Vůbec netušil, jak to bez ní zvládne, až odejde na mateřskou.

„Co myslíte, nevezmeme s sebou tu novou, aby se trochu otrkala?“ nadhodila Becky. „Jenom jako pozorovatelku.“

„Dobrý nápad. Tak za ní skočte a pak se sejdeme na parkovišti. O tom, co se dá čekat, ji můžeme poučit cestou. Jakže se jmenuje?“

„Lynsey. Je děsně horlivá, vážně bystrá a má z vás nahnáno.“

„Skvěle. Snad to tak i zůstane. Nebylo by špatné cítit od druhých taky trochu úcty.“

Becky si odfrkla a vyšla ze dveří. „Tak za pět minut dole.“

*

Místní policie jim poskytla přesné pokyny, jak se do rekreačního parku dostanou, a když Tom zastavil na zasněženém parkovišti, zamířil k nim mladý strážník, který máchal roztaženýma rukama, jak mu na kluzkém terénu ujížděly nohy. Povrch zde byl zrádný.

„Co je to tady vůbec za jezero?“ zeptala se Becky při pohledu na rozlehlou vodní plochu před nimi.

Tom už jí chtěl odpovědět, ale vtom se zezadu ozvala Lynsey: „Je jich tady víc, ovšem to, které vidíte, je největší. Tahle jezera prý vznikla propadem půdy v důsledku důlní činnosti.“

Tom si všiml, jak se Becky usmála. Neuniklo mu, že si tu dívku velice oblíbila.

„Díky za informaci, Lynsey. Aspoň že to někdo z nás ví,“ podotkl Tom.

„Omlouvám se, nechci dělat chytrou. Našla jsem si to v telefonu, když jste mluvil s inspektorkou Robinsonovou.“

„Neomlouvejte se, je to doklad iniciativy,“ pochválila ji Becky. „Pojďte, půjdeme se podívat, co tam máme.“

Tom se rozhlížel po okolí. Tak atraktivní a bezpochyby oblíbené místo. Husté sněžení ho na několik dní patrně odřízlo od světa a i dnes se sem nejspíš odváží jen ti nejneohroženější, přestože přístupovou cestu už protáhli. Počasí bylo škaredé, ostrý vichr hnal povětřím chuchvalce sněhu, a tak se Tomovi z vyhřátého vozu ani trochu nechtělo.

Opatrným krokem k nim došel onen mladý strážník.

„K té skrýši je to kus cesty. Na hlavní jezero z ní není vidět, takže to musíme vzít po pěšině na konci parkoviště a pak doprava a kousek z kopce. Nebude to zrovna snadná cesta,“ podotkl a výmluvně se zadíval na Beckyino bříško.

Když Tom zaslechl podrážděné mlasknutí, zacukaly mu koutky úst.

Becky chytila Lynsey za paži. „Budeme se podpírat, ano?“

„A tohle parkoviště je k tomu úkrytu nejblíž?“ zeptal se Tom.

„Jo, tohle návštěvníci využívají nejvíc. V blízkosti skrýše jsme položili nášlapné desky, takže pojďte prosím za mnou…“

Tom nechal jako první jít ženy a vyhrnul si límec, aby ho vítr tolik neštípal. Z parkoviště kráčeli po široké stezce, ale po pár metrech odbočil konstábl doprava, kde byla pěšina vymezená policejní páskou. U začátku přístupové cesty z nášlapných desek sdělila Becky policistovi jejich jména, načež se zastavili a oblékli si ochranné oděvy.

„Vypadá to, že tam není moc místa,“ prohlásila Becky. „Možná byste měl jít první, šéfe, a my přijdeme za vámi, pokud se tam vejdeme.“

Tom přikývl a za chřoustání podrážek na zledovatělém sněhu se vydal po úzké cestičce, ohraničené z obou stran dřevěným plůtkem. Vypadalo to, že skrýš nemá dveře, a když se přiblížil, spatřil, jak vchod zaplňuje hřmotná postava Jumokeho Osoby, jehož černou tvář prořezával široký bělostný úsměv. Pokaždé když Tom tohoto člověka uviděl na místě činu, ulevilo se mu.

„Zdravíčko, Jumbo,“ prohodil k němu. „Vás bych tady nečekal, ale těší mě, že tu jste.“

„Tohle obvykle není můj rajón, to je pravda. Zaskakuju za Saula Newtona, ale rád pomůžu. První strážníci na místě měli za to, že jde o předávkování nebo o smrt podchlazením. Podle mě to ale nejspíš bylo jinak. Proto vás i Becky rád vidím.“

Tom pokýval hlavou. Jumbo byl vynikající kriminalistický technik – ten nejlepší –, a pokud se mu něco nezdálo, Tom mu věřil. Stejně tak věděl, že se Jumbo o svá podezření nepodělí, dokud si vyšetřovatel neudělá vlastní názor. Tom mávl na Becky a Lynsey, ať jdou za ním, a vstoupil do stísněného prostoru.

Zastavil se a rozhlédl se kolem dokola. Širokým pozorovacím okénkem proudilo do úkrytu denní světlo, podlahu ale halil hluboký stín. Přesto na druhé straně zřetelně rozeznával tělo mladé ženy, která s klidnou tváří a zavřenýma očima seděla na zemi opřená o dřevěné latě stěny skrýše. Nezaskleným otvorem profukoval lezavě studený vítr. Tom se skrčil na úroveň ženina obličeje. Mohlo jí být něco málo přes třicet, byla menší a štíhlá a její šaty – na její věk nijak zvlášť módní – nevypadaly staře ani omšele. Rozhodně nepůsobila dojmem někoho, kdo nemá střechu nad hlavou, a tak se do úkrytu schoval před mrazivým počasím.

Přestože už Tom viděl nejednu mrtvolu, vždycky pocítil záchvěv lítosti nad zmarněným životem, zvlášť když byl nebožtík tak mladý. Po chvilkovém váhání vytáhl z kapsy baterku a posvítil zemřelé do obličeje. Nikde žádné stopy po zranění – nezahlédl ani kapku krve – a ruce úhledně složené do klína bez jakýchkoli zjevných známek boje. Navenek to vypadalo, jako by vešla dovnitř, posadila se, zavřela oči a umřela. Téhle verzi odporovala jediná věc: chyběly jí boty.

Nohy měla natažené před sebou a Tom si všiml špinavých chodidel, zatímco nárty byly čisté. Nezdálo se, že by běžně chodila venku bosky; na to působila pokožka příliš jemně. Neměla kabelku a na sobě nic víc než dlouhý svetr a o několik čísel větší džíny. Toma napadlo, jestli poslední dobou nezhubla – třeba kvůli nemoci –, anebo jestli oblečení nepatří někomu jinému.

Co se té nebožačce asi stalo?

„Šéfe,“ vstoupila mu do myšlenek Becky. „Nemám zavolat patologa z vnitra? A taky bych mohla promluvit s člověkem, který ji našel.“

„Ano, to by bylo bezva.“ Tom se opět zadíval na zesnulou.

Jumbo měl pravdu. Něco tady nehrálo, něco tu prostě nesedělo.

6

Becky z úkrytu ráda zmizela, styděla se totiž přiznat, že se jí z pohledu na tělo ve stísněném prostoru zvedá žaludek, který měla neustále jako na vodě. Nebylo jí ovšem ani zdaleka tak zle jako nebožákovi, kterého spatřila hned za perimetrem místa nálezu a který seděl na kládě, z níž si ometl sníh.

Když si rychle zavolala a s úlevou zjistila, že patolog dorazí co nevidět, zamířila po zledovatělé cestičce opatrně k muži.

„Pan Denshaw?“

Muž zvedl oči, přikývl a začal se zvedat. Mohlo mu být něco přes šedesát, měl šlachovité tělo a husté šedé vlasy – odstínem více méně odpovídaly barvě jeho tváří.

„Omlouvám se,“ ukázal na kládu, jako by se kál za to, že se posadil. „Byl to docela šok. Myslel jsem, že tam jenom na chvíli odpočívá, víte? Dřepl jsem si a tiše ji oslovil, abych ji nepolekal. Působí tak drobně – v šeru jsem zprvu myslel, že je to dítě.“

Becky kývla ke kládě. „Klidně si zase sedněte, pane Denshawe. Přidám se k vám.“ Opatrně se uvelebila na hladkém povrchu dřeva.

Tušila, že už ho vyzpovídali místní policisté a zaznamenali si jeho odpovědi, proto se rozhodla nechat jej mluvit a nijak ho neusměrňovat.

„Chodím sem skoro pořád,“ spustil. „Z téhle skrýše se dají často vidět ledňáčci, a když se takhle ochladí, dělám si o ně starost. V tuhé zimě jsou zranitelní, takže jakmile jsem měl pocit, že se proderu sněhem, přišel jsem se podívat, jak se jim vede.“

„A kdy jste je přišel zkontrolovat naposled?“ zeptala se.

„Víc jak před týdnem.“ Přitáhl si do klína batůžek, který měl přehozený přes prsa, zalovil v něm a nakonec vytáhl zápisníček. Otevřel ho a přejížděl prstem po stránce. „Bylo to před deseti dny. Normálně tak dlouho nevynechávám, ale vzhledem k počasí a vůbec…“

Hlas mu odezněl a Becky nabyla dojmu, že si muž vyčítá, že sem nechodil tak často, jak by měl. V jeho batůžku zahlédla cosi, co vypadalo jako alobal. „Jestli tam máte sendvič, klidně si ho snězte,“ řekla. „Třeba se vám pak udělá trochu líp.“

Pan Denshaw se na ni podíval a svěsil koutek úst. „Teď nějak nemám chuť,“ vysvětlil.

„A neznáte nějaké další lidi, kteří sem chodí?“ vyzvídala Becky, aby ho přivedla na jiné myšlenky.

„Do téhle skrýše ani ne. Stojí kousek mimo vyšlapanou pěšinu. Většina pozorovatelen se na noc zamyká, ale tahle ne. Právě tak se asi ta nebožačka dostala dovnitř. Ale kde se tady podle vás vzala? Tohle místo bylo několik dnů úplně odříznuté. Myslíte, že už tam sedí delší dobu?“

Becky zavrtěla hlavou. „Těžko říct. Když je takováhle zima…“ Chtěla odpovědět, že na pohled není tělo nijak rozložené, ale rozmyslela si to. „Asi neznáte jména dalších lidí, kteří sem pravidelně chodí, že?“

„Ne, znám je jenom od vidění. Existují ale internetová fóra. A tam se lidi často baví o tom, co viděli.“

Becky si zapsala webové adresy, které jí Denshaw nadiktoval, a zvedla se z klády. Muž k ní zvedl oči.

„Neměla boty. Všimla jste si toho? Samozřejmě že ano. Promiňte. Ale kam se podle vás ty její boty poděly?“

Becky pokrčila rameny. „Je mi líto, ale v tuhle chvíli ještě žádné odpovědi neznáme. Budeme vás muset formálně vyslechnout, řeknu někomu, ať se o to postará. A taky vám zařídím odvoz domů.“

Poděkovala panu Denshawovi za pomoc, podala mu ruku a zamířila za Tomem, který si u vchodu do úkrytu tiše povídal s Jumbem.

„Tak jak to vypadá s tou naší obětí?“ vyzvídala. „Vidím vám ve tvářích, že i podle vás je to oběť a ne jenom nějaká mladá žena, co se sem zatoulala a umřela.“

Tom potřásl hlavou. „Jumbo není celkovým obrázkem příliš nadšený a já s ním souhlasím. Nevypadá na tulačku, která se rozhodla ve skrýši přenocovat. Pokud by tomu tak bylo, můžeme předpokládat, že umřela na podchlazení. Jenže na člověka, co přespává, kde se dá, je moc čistá, tak kde se tady vzala? Nemá kabát a na to, aby si někdo vyšel bez něj, je setsakramentská zima. Trochu si zašpinila chodidla, ale kdyby sem bosky přišla až potom, co začalo sněžit, skoro určitě by měla omrzliny. Z toho se dá soudit, že přijela autem. Ovšem na parkovišti žádné opuštěné auto nestojí.“

„Anebo šla sněhem pěšky a boty zahodila do vody,“ nadhodila Becky.

Jumbo přikyvoval. „Možné to je, ale nějak mě nenapadá, proč by to dělala.“

„Nemá u sebe žádné doklady,“ navázal Tom, „a zatím netušíme, co ji mohlo zabít. Nejvíc se nabízí možnost předávkování, jenže v té skrýši není jediný důkaz o tom, že by si něco vzala, žádné pozůstatky – lahvička od prášků, blistrový obal, voda, jehly.“

„Třeba si vzala smrtící dávku a teprve pak sem přišla umřít – nebo ji někdo přivedl,“ přemýšlela Becky. „Anebo mohla umřít někde jinde a kdosi ji sem dopravil – odvezl ji z místa úmrtí, aby na něj nepadlo podezření.“

Tom přikyvoval. „Patolog nám snad řekne, jestli umřela tady, a co se příčiny smrti týká, budeme si muset počkat na pitvu. Jako první napadnou člověka drogy, Jumbo si ale všiml, že má ve tváři nepatrné stopy cyanózy. Vím, že to není nic jistého, normálně by to ale svědčilo o hypoxii. Pokud by tomu tak bylo, jak to?“

Zatímco Tom mluvil, přitočila se k nim i Lynsey a Becky v její tváři zahlédla nechápavý výraz.

„Cyanóza je promodrání kůže, k němuž obvykle dochází v důsledku nedostatku kyslíku, Lynsey,“ vysvětlovala Becky. „Příčinou bývá udušení – zardoušení, uškrcení, utopení –, v jejím případě se ale nezdá, že by byla ve vodě, a kdyby ji někdo uškrtil, očekávali bychom petechiální krvácení – drobné červené tečky na kůži.“

Vtom pod něčími podrážkami zakřupal sníh, a tak Jumbo zvedl oči a podíval se, kdo to jde.

„Tady máme člověka, který by snad mohl znát odpovědi,“ prohlásil. „Amelia Sandersová – má radši, když se jí říká Amy. Je to nová patoložka z ministerstva vnitra pro tuhle oblast a myslím, že vám oběma padne do oka.“

Becky se otočila k cestičce. Kráčela k nim malá hubená žena s krátkými černými vlasy.

„Vy určitě budete šéfinspektor Douglas,“ oslovila Toma. „Amy Sandersová.“ Krátce kývla na Becky a Lynsey. „Bezva, Jumbo. Tak ukažte, co tu máte.“

Jumbo poodstoupil, aby mohla Amy s Tomem vejít, pak se otočil, mrkl na Becky a zmizel ve skrýši.

7

Myslím, že venku prší. Jistě to nevím, protože déšť neslyším a v místnosti nejsou okna. Vzduch ale jinak voní. Mezírkami pod zamčenými dveřmi i děrovanými cihlami, které mi aspoň umožňují dýchat, proniká zatuchlost. Dochází mi, jak moc jsem začala spoléhat na všechny svoje smysly. Snad proto, že byly nějakou dobu otupělé, poškozené, umrtvené.

Vím, že ostatní už dojedly. Neslyším je, protože skoro nemluví, ovšem skřípot noh židlí na starém linoleu mi napovídá, že se přemísťují ke dřezu umýt si misky.

Dávám si teď velký pozor na to, co si strčím do pusy. Mám hlad, jenže dneska byl k večeři řídký vývar a tomu, co se v něm skrývá, nejde uniknout, jak už vím. Každý den čekám na jedno jídlo, v němž se dá najít pár kousků nerozmělněné zeleniny, a nejím nic, co rozmixovali s jinou látkou. I bramborová kaše mi připadá nebezpečná. Ostatní si myslí, že jsem nemocná, radši se ale na nic neptají ani nežalují.

Netuším, co se mnou bude. Nevidím východisko – žádný konec v dohledu, který by mi dal naději. Možná mají ostatní pravdu – snad bych se měla podvolit a být taková, jak se ode mě očekává, tím, kým prý jsem. Jenže to se mi zatím nechce.

Zničehonic ticho prořízne drnčení bzučáku a já vím, co to znamená. Zaslechnu pleskot bosých nohou na linu a zaklapávání dveří, jak se ostatní podle pokynů vracejí na pokoje. I moje dveře by měly být zabouchnuté, jsou však lehce pootevřené. Na okamžik zvažuju, že bych je jako gesto vzdoru nechala dokořán, ale tím bych se prozradila. Zvedám se a tiše je zavírám. Pod dveřmi je široká mezera, a tak slyším, co se děje. Doléhá ke mně řinkot, jak se odsouvají západky dveří nad schody. Chvíli nato se dveře hlasitě zabouchnou, automaticky se zajistí zámky a pak nastane ticho.

Vím, že někdo schází po schodech a jde chodbou, protože je to každý večer stejné. Kroky neslyším, naše návštěva má totiž na nohou měkké papuče, které na nablýskané kluzké podlaze nevydají ani hlásku. Mezerou pode dveřmi vniká do mého pokoje paprsek světla, který krátce přetne stín. Vypadá to – aspoň doufám –, že snad dneska večer nepadne volba na mě, a tak si oddechnu.

Nezaslechnu ale, že by se otevřely jiné dveře. Začíná mi bušit srdce. A pak se stín vrátí. Světlo pode dveřmi zahradí dvě nohy se sraženými patami a špičkami od sebe.

Kdosi pomaličku bere za kliku a já pochopím, že nadešla moje chvíle. Musím předstírat. Musím si vybavit všechno, co jsem viděla dělat ostatní, počínaje letargickým zvednutím hlavy a konče tím, jak dlouho jim trvá zaostřit pohled, a nutím strnulé končetiny, aby se uvolnily. Musím být co možná nejpoddajnější, přivírám oči a snažím se nesledovat dveře ani to, kdo do nich vejde.

Dveře se pozvolna, neslyšně otevírají a já civím kamsi za postavu, která stíní světlu, jako bych si ani nevšimla, že tam stojí.

Ještě než se ozve hlas, vím, jaká slova zaznějí, a přemýšlím, jestli zvládnu být i nadále taková, jak se ode mě čeká. Neprozradím se?

Na přemítání už ale nemám čas. Tichý hlas vyřkne slova, kterých jsem se tolik bála.

„Tak půjdeme, Judith?“

8

Plujeme na lodi už pět dní a začínám si připadat zabydlená. Thea, ta starší paní, která se na mě první večer tak vlídně usmívala, na mě dohlíží. Stará se, abych vždycky věděla, co a jak, a šikovně dokáže změnit téma, když vidí, že mi není po chuti Donnina všetečnost. Pokaždé se po sobě chápavě podíváme, jakmile se pozornost ostatních přesune k něčemu jinému, než je moje maličkost.

Paul – neboli Orlí zrak, jak jsem mu v duchu začala říkat – je jediný, kdo mě nadále zneklidňuje. Včera večer jsme se před večeří všichni sešli na palubě na skleničku a on tam byl taky, povídal si s Theou. Pořád po mně pokukoval a bylo jasné, že se mnou chce mluvit, proto mě nijak nepřekvapilo, když se ke mně po pěti minutách přitočil.

„Byla jste v poslední době na nějaké jiné zajímavé dovolené?“ zeptal se. Mluvil úsečně, skoro jako by mě provokoval.

„Ne, bohužel ne. Až doteď jsem žila poměrně nudně. Je to první zájezd tohohle druhu, na jaký jsem vyrazila.“

„A co jiné typy dovolené – třeba v Británii? Spousta žen vašeho věku si oblíbila různé pobytové kurzy – jóga, wellness a podobně. Nezkusila jste někdy něco takového?“

Měl pronikavý pohled, jako by se mě snažil přistihnout při lži. Spíš než nenucenou konverzaci to připomínalo inkviziční výslech a Thea zřejmě mé rozpaky vycítila. Sledovala mě a já si všimla, jak na okamžik svraštila obočí. Došla k nám a poplácala Paula po předloktí. „Paule, chtěla jsem se vás zeptat, jestli už jste byl v Číně. Bylo by báječné promluvit si s někým, kdo o té zemi něco ví.“

Paul mi věnoval poslední přísný pohled a pak se obrátil k Thee. Měla jsem zase pokoj.

Doufám, že se s ním někde neocitnu sama, i když vlastně nevím, co mi na něm tak vadí. Možná se teď prostě jenom cítím mezi muži nesvá.

Zbytek večera už proběhl v klidu a ráno jsem se probudila do dalšího prozářeného, slunného dne. Jsem nadšená, že se dnes odpoledne jedeme podívat na stúpy v Paganu – to bude jeden z vrcholů celého zájezdu –, sedám si v autokaru k okénku a uleví se mi, když si ke mně přisedne Thea. Je to vysoká štíhlá žena se skvostnými rysy, které ani s věkem neztratily nic ze svého půvabu. Dlouhé stříbřité vlasy má přes den sčesané do volného culíku, večer jí ovšem majestátně spočívají na ramenou. Někteří spolucestující chodí na večeři v kraťasech, Thea má ale vždycky na sobě něco z hedvábí a na krku moderní masivní šperky. Chtě nechtě si v duchu říkám, že právě takhle bych chtěla vypadat, až budu stará – elegantně, ale zároveň současně.

Zatímco se autokar vzdaluje od řeky, kontroluju si, jestli mám kabelku dobře zavřenou a připevněnou k nějaké části těla, aby mi ji neukradli.

Thea se na tašku podívá a zasměje se. „Proč jste si u všech všudy vzala tak obrovskou kabelu?“

„Nemám tak velkou kapsu, aby se mi do ní vešel klíč,“ odpovídám. Už několikrát jsem v duchu přemýšlela, proč se majitelé lodi rozhodli zvolit coby klíčenku tak těžkou kovovou kouli. Váží snad tunu.

Pohladí mě po noze. „Nemusíte ho vozit s sebou. Po celou dobu zájezdu tvoříme uzavřenou společnost, takže kdyby se něco ztratilo, prohledá posádka kajuty ostatních nebo zavolá policii.“

„Mám tam ale laptop.“

„Prozradím vám malé tajemství, má milá: asi v každé kajutě na palubě se povaluje laptop nebo iPad. Samozřejmě kromě té naší. Lidé dnes mají potřebu sdílet všechno, co zažijí, na blogu nebo sociálních sítích, což je posedlost, které jaksi nerozumím.“

Lehce se otřese a já se jí chci zeptat, jestli mají s doktorem nějaké děti. Vím, že lidé Theina věku bývají často ve spojení se svými potomky přes Facebook. Z nějakého důvodu mi ale připadá vlezlé vyzvídat.

„Mohu se zeptat, jestli vás něco netrápí, má milá?“ zajímá se tlumeným hlasem.

„Ne, netrápí,“ odpovím, sama ale ve svém tónu slyším lež.

„Nechci dotírat, ale všimla jsem si, že občas míváte skelný pohled, jako byste myslela na něco nebo někoho jiného. A mám takový dojem, že to nejsou příjemné myšlenky. Mám pravdu?“

Co na to říct? Mám jí povědět, že pokaždé když loď zachytí internetový signál, přijde mi další záplava e-mailů? Po tom prvním jsem sama sebe přesvědčila, že odolám a nebudu do nich nahlížet, jenže včera v noci, když jsem nemohla spát, mi to nedalo. Potřebovala jsem zjistit, co má Ian na srdci, čím mi hrozí, co po mém návratu chystá. Přečetla jsem si jenom jednu zprávu, ale bohatě mi to stačilo.

Dostal jsem super nápad! Vím, jak tě štve, když hraju na telce hry a ty se pak nemůžeš koukat na ty debilní americké seriály, které sis z nějakého důvodu oblíbila, proto když jsem uviděl akci na televize, rozhodl jsem se přemístit nábytek v pokoji pro hosty a udělat si z něj chlapské doupě. Na tu telku jsem si zažádal o bezúročnou půjčku, takže až se vrátíš, mělo by už být všechno vyřízené.

Ignoruje všechno, co jsem mu před odjezdem na dovolenou kladla na srdce. Myslí si, jak na mě vyzrál, a pokud se bude tvářit, že se nic nestalo, zase podlehnu.

„Jenom problémy s chlapem, nic víc,“ říkám Thee.

„Aha. To může být ze všeho nejhorší, protože logika třeba říká jedno, kdežto city něco jiného. Milujete ho?“

A to mi připadalo vlezlé ptát se jí na děti! Z jejího hlasu ovšem čiší cosi podmanivého a možná za to můžou ty dvě skleničky vína navíc, co jsem si dala k obědu, ale skoro hořím touhou se jí vyzpovídat.

„Mám přítele. Tedy měla jsem. Nemiluju ho, ale byla jsem na něm závislá, když jsem si procházela krizí.“

Nechci přiznávat, jak hrozného jsem si vybrala partnera, přesto celou historku bezděky vyhrknu, slova ze mě nespoutaně prýští. Vím, že toho asi budu litovat, nedokážu se ale zarazit.

„Dům, kde bydlíme, je můj – tedy můj a stavební spořitelny, přesněji řečeno. Dědeček mi dal nějaké peníze – říkal tomu záloha na dědictví. Mám práci, kterou zbožňuju, ale co jsem se přestěhovala do Manchesteru, nedokázal si přítel najít nic, co by odpovídalo člověku jeho formátu,“ líčím a marně se snažím z hlasu vytěsnit jízlivý podtón. „Celý den se jenom válí, popíjí a poslouchá muziku.“

„Chcete říct, že se na vás přiživuje,“ doplní mě Thea, přimáčkne bradu na prsa a povytáhne obočí, aby podtrhla moji naivitu.

„Asi jo. Před odjezdem jsem mu řekla, že je mezi námi konec, ale on to nebere na vědomí. Nemůžu s ním zůstat. A mám pocit, že dočista přišel o rozum.“

Vykládat svůj příběh téhle laskavé starší paní je zvláštní zkušenost, cítím ale, že pozorně naslouchá a nesoudí mě.

„To není dobré, viďte?“ řekne Thea. „Pamatujte, že se mnou si můžete promluvit, kdykoli budete chtít. Jsem zvyklá naslouchat.“ Mírně se ke mně nakloní, jako by mi prozrazovala tajemství. „Doktor je psychiatr, víte?“ Podívá se mi do tváře a něco v ní zahlédne. „Ale ne, nebojte. Nechci tím říct, že potřebujete jeho pomoc, často jsem však mluvívala s jeho pacienty, když seděli v čekárně, aby v sobě odbourali veškeré zábrany, než vkročí do ordinace. Pomocí špičkových technik, jejichž průkopníkem sám byl, pomohl mnoha lidem najít správnou cestu. Jsem na něj moc pyšná.“

Thea se zadívá přes uličku, kde s hlavou položenou na okně a zavřenýma očima sedí její muž. Cítím, jak nesmírně ho miluje, a přepadne mě závist. Už zase se mi ale Ian vetřel do hlavy, a když odvrátím pohled a spatřím první z více než dvou tisíc stúp a pagod na pláních Paganu, přemýšlím, co budu muset udělat, abych se ho zbavila.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pojď trochu blíž.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.