Maria Nikolai

Cokoládovna

Zlatá léta

IKAR

Maria Nikolai

DIE SCHOKOLADENVILLA

Goldene Jahre

Copyright © 2019 by Penguin Verlag, a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by Favoritbüro, München

Jacket Illustration © by Ildiko Neer / Trevillion Images, Getty Images, Shutterstock

Translation © 2021 by Libuše Staňková

ISBN  978-80-249-4600-9

DOBRODRUŽSTVÍM, JEŽ PŘINÁŠÍ ŽIVOT

✧✦✧

JEDNAJÍCÍ OSOBY

Smyšlené osoby

Příběh rodiny Rothmannových nemá žádné reálné pozadí

Rodina Rheinbergrových a Rothmannových

Serafina Rheinbergerová: nevlastní sestra Victora z pozdního vztahu jeho otce Friedricha Rheinbergra

Judith Rheinbergerová, roz. Rothmannová: dcera zemřelého majitele stuttgartské čokoládovny Wilhelma Rothmanna

Victor Rheinberger: Juditin manžel. Vede spolu s Judith Čokoládovnu Rothmann

Martin Friedrich Rheinberger: syn Judith Rothmannové a Maxe Ebingera adoptovaný Victorem

Viktoria (Vicky) Rheinbergerová: dcera Victora a Judith

Karl Rothmann: Juditin svéhlavý bratr s výrazným sklonem k hédonismu. Dvojče Antona. Spolumajitel čokoládovny

Anton Rothmann: Karlovo dvojče vyrovnané povahy, s láskou k hudebním nástrojům. Majitel továrny na klavíry ve Stuttgartu

Hélène Rothmannová: Juditina matka. Malířka. Žije v Mnichově

Georg Bachmayr: Hélènin partner. Majitel knihkupectví a galerie v Mnichově. Uznávaný umělecký a divadelní kritik

In memoriam

Wilhelm Rothmann: manžel Hélène Rothmannové. Otec Judith, Antona a Karla. Zakladatel čokoládovny

Friedrich Rheinberger: Otec Victora a Serafiny Rheinbergrových

Rodina Ebingerových

Max Ebinger: nestálý architekt se stuttgartskými kořeny. Měl poměr s Hélène Rothmannovou. Biologický otec Martina Rheinbergra

Artur Ebinger (starý Ebinger): Maxův otec, dědeček Martina. Majitel starousedlé stuttgartské strojírny

Josefine Ebingerová: manželka Artura Ebingera

Rodina Noldových

Edgar Nold: majitel úspěšné smaltovny v Mnichově. Přítel Victora a Judith

Dorothea Noldová, roz. von Braun: Edgarova manželka, blízká přítelkyně Judith, sestra Albrechta von Braun. S Edgarem má čtyři syny: Ludwiga, Julia, Johannese a Alberta

Rodina von Braunových

Albrecht von Braun: syn stuttgartského bankéře a bratr Dorothey Noldové. Majitel kakaové plantáže v Mexiku. Kdysi se chtěl oženit s Judith Rothmannovou

Bankéř von Braun: otec Albrechta von Braun a Dorothey Noldové

Personál vily Rothmannových

Dora: hospodyně, slečna k dětem. Bývalá Juditina komorná

Theo: rodinný řidič

Walli: služebná

Gerti: kuchařka

Ostatní osoby

Lilou Roche: asistentka Josephine Bakerové

Robert Fetzer: bývalý podomek u Rothmannů

Luise Fetzerová: Robertova žena

Mathilda Fetzerová: Robertova a Luisina dcera

Elise Benderová: prodavačka, později designérka a přítelkyně Karla Rothmanna

Agatha Fischerová: vedoucí písárny v čokoládovně

Herta Häberleová: písařka v čokoládovně

Trude Schätzleová: prodavačka v továrním obchodě

Alois Eberle: mechanik a vynálezce

Paula Schwarzová: tanečnice, teta Serafiny

Ernst Ludwig Richter: bankovní úředník a vyděrač

Gustav: pouliční výrostek, který prokáže Lilou dobré služby

Reálné osoby

Josephine Bakerová (1906–1975)

Americko-francouzská tanečnice a ikona dvacátých let. Její kariéra začala roku 1925 v Paříži. Její Revue Nègre uváděla publikum do varu, naplňovala touhu své doby po exotice a sexu. O silvestrovské noci 1925/26 vystoupila bisexuálka Josephine Bakerová poprvé v Berlíně, poté zde účinkovala ještě mnohokrát. V roce 1926 se ostatně opravdu projížděla ulicemi Berlína na voze taženém pštrosem. Ve stuttgartském varieté Friedrichsbau hostovala ovšem až v roce 1929 a byla zde publikem nadšeně přijata. „Její zadeček je s prominutím čokoládové krupicové flameri v pohybu,“ popisoval například kulturní časopis Der Querschnitt.

Anita Berberová (1899–1928)

Život tanečnice, zpěvačky a herečky byl krátký a bouřlivý. Nevázaný tanec jako prostředek uměleckého vyjádření jí přinesl záhy velkou popularitu. Její excesivní dychtivost po životě se odrážela i v konzumu drog a střídavými erotickými vztahy s muži i ženami. V roce 1926 se zdržovala jen tu a tam v Berlíně, neboť se svým (třetím) manželem Henrim, s nímž rovněž vystupovala, podnikala turné po Německu a východní Evropě. Zemřela v roce 1928 na tuberkulózu.

Dr. Arthur Knödler (1880–1951)

Praktický lékař v Degerlochu od roku 1910. Jako bývalý lodní lékař byl zřejmě dost drsný chlapík, přesto – nebo právě proto – byl v místě neobyčejně oblíbený. Je zaznamenáno, že se vyjadřoval velmi nevybíravým jazykem a zásadně všem tykal, bez ohledu na postavení svých pacientů. Jako svobodný mládenec ordinoval dlouho do noci a zejména vůči chudým občanům projevoval měkké srdce.

Anekdota (zdroj: Schoch/Nopper: Liebes altes Degerloch, Stuttgart 1978): „Těhotná žena, která už měla šest dětí, přišla celá nešťastná do ordinace. Knödlerova rada byla prostá a stručná: Pověz tomu svýmu, ať ti tak často nevětrá sukně.“

Adolf Gustav Schneck (1883–1971)

Stuttgartský architekt a designér, pracoval i jako vysokoškolský učitel. Názorově se blížil Bauhausu a byl jedním ze dvou stuttgartských architektů, kteří se podíleli na navrhování dnes světově proslulého sídliště Weissenhof. Plány na stavbu čokoládovny se ale nikdy nezabýval.

Maria Margarette „Mia“ Seegerová (1903–1991)

Teoretička designu spolku Deutscher Werkbund se ve dvacátých a třicátých letech podílela na všech významných výstavách architektury a užitého umění. Ve Stuttgartu studovala na Württemberské škole uměleckých řemesel a od roku 1914 pracovala pro Werkbund (Sdružení pro zušlechtění řemeslné práce prostřednictvím spolupráce umění, průmyslu a řemesel. V průběhu dvacátých let byl Werkbund stále více ovlivňován idejemi Bauhausu). Jedním z jejích největších projektů byla výstava Die Wohnung (Bydlení), která probíhala paralelně s otevřením dodnes slavného stuttgartského sídliště Weißenhof. V románu se Mia Seegerová nachází uprostřed příprav této výstavy. Mezi léty 1928 a 1932 pracovala Mia Seegerová v centrále Werkbundu v Berlíně, později jako redaktorka nakladatelství Julius Hoffmann ve Stuttgartu. Po válce organizovala mezinárodní výstavy designu, mimo jiné v Londýně, Paříži a Stockholmu. V roce 1985 založila Mia Seeger Stiftung (Nadace Mii Seegerové), která dodneška vypisuje každoroční vysoce dotovanou cenu za design.

To, že Mia Seegerová spolupracovala na kulisách divadla Schauspielhaus, je produktem mé fantazie – ovšem úplně nemyslitelné to není.

Vrchní strážmistr Tschirsch

Policista zemřel v roce 1923 při zásahu proti tajnému komunistickému shromáždění ve Stuttgartu-Ostheimu, když se snažil s dalším policistou zatknout přítomné muže. Zatímco jeho kolega šel přivolat pomoc, došlo k násilné potyčce mezi policistou a zatýkaným, v jejímž průběhu byl vrchní strážmistr zastřelen. Zadržení komunisté, mezi nimi i někteří z Ostheimu, uprchli. Léta se po nich pátralo. Až v roce 1927 došlo k procesu. Žádnému z obviněných nemohl být čin prokázán. Přesto byli někteří z nich odsouzeni k dlouhým vězeňským trestům – kvůli jiným deliktům.

Karl Gustav Vollmoeler (1878–1948)

Multitalent, který se proslavil mimo jiné jako básník, scenárista, fotograf a automobilový závodník. Žil od roku 1919 v Benátkách, dlouho si ale držel byt v Berlíně na Pariser Platz 6a. V bytě se často a nevázaně slavilo, že by tam ovšem docházelo ke kriminálním činům, není známo.

Služebná Babette Babette je postava z prvního dílu trilogie Čokoládovna. Pro Roberta Fetzera je ale stále velmi přítomná. Její příběh jsem sestavila podle skutečné události z roku 1901. Případ je zdokumentován ve Stuttgarter Volksbuch Nr. 182 a až na změněný rok (v románu se stal v roce 1905) je autentický.

„Dnes ráno v ½ 8 byla v Královských zahradách za Dvorní prádelnou a stájemi nalezena mrtvá neznámá osoba ženského pohlaví s proříznutým hrdlem. Usmrcená je asi 25 let stará, středně vysoká, prostřední postavy, světlých vlasů, oblečená do hladké černé ševiotové sukně a černo červeně pruhované vlněné halenky, pásku z černého ripsu s černými a modravými kostkami, sponou ze žlutého kovu a žlutým poutkem, černého živůtku a silně obnošeného pláště s postranními kapsami a velkými kovovými knoflíky, černého nízkého klobouku se světlou stuhou a šedým pérem, černých šněrovacích bot, černých punčoch s koženými podvazky s přezkami. (…)

Houfy zvědavců obou pohlaví proudily na místo činu, aby ukojily svou touhu vidět toto beztak v noci nehostinné místo za Dvorní prádelnou, přímo předurčené, aby skrylo zločiny noci, a jak se později ukázalo, sloužilo jako dostaveníčko velkoměstské chátry. (…) U vraždy šlo, jak vyšlo později najevo, o 22tiletou údajnou služebnou Babette Wirthovou, která byla nalezena s proříznutým hrdlem. (…)

Později bylo zjištěno, že u Babette Wirthové nešlo o služebnou, nýbrž o „modelku“, která se počítala do prostředí prostitutek a pasáků. Jako pachatel byl o několik týdnů později označen jistý Ludwig Gerster z obce Kirchheim/Teck, který měl nejen s Babette poměr, ale zároveň byl jejím pasákem. Vraždil pravděpodobně ze žárlivosti, poté co si dívka našla nového „ochránce“ v době, kdy Gerster seděl nějakou dobu kvůli jiným deliktům v base.

1. KAPITOLA

Stuttgart,

koncem dubna 1926

„Slečno, vzbuďte se!“

Přívětivý hlas průvodčího se vlomil Serafině do snu. Ospale zamžourala. „Už jsme tady?“ Zdálo se jí nepravděpodobné, že by přeslechla skřípění brzd a nezaznamenala několikeré cuknutí, neklamné znamení, že se vlak zastavil.

Průvodčí se usmál. „Měla jste jízdenku do Stuttgartu. Pokud nevystoupíte, pojedete s námi až k Bodamskému jezeru.“

„Ach!“ Serafina rázem procitla. Vyskočila, uhladila si šaty a protřásla černé vlasy sestřižené na krátký bubikopf.

„Pomůžu vám s těmi kufry,“ nabídl se průvodčí a sundal dolů zavazadla. Serafina si rychle natáhla rukavice, popadla kabelku a plášť a vyběhla z kupé. Průvodčí ji následoval, vystoupil za ní a podal jí oba kufry.

„Mnohokrát děkuji,“ vydechla vděčně.

„Rádo se stalo, slečno,“ zasalutoval průvodčí. „Přeji vám příjemný pobyt!“

Serafina s úsměvem přikývla a nechala se unášet davem pasažérů spěchajících po peronu na konec kolejiště. Vzduch byl ještě plný páry a kouře, který ale rychle unikal otvory mezi skleněnými přístřešky jednotlivých nástupišť. Mohutným obloukovým portálem prošla do nádražní haly.

Zastavila se, zatímco vpravo i vlevo od ní lidé dál spěchali k východům nebo se vítali s bližními. Měli ji vyzvednout, neviděla ale zatím nikoho, kdo by ji vyhlížel. Bude muset chvilku počkat.

Postavila kufry na zem. Byly pořádně nadité a tomu také odpovídala jejich váha. Jako by v nich vláčela nejen své šaty, ale i všechnu tíhu posledních týdnů – smutné rozloučení s otcem, děsivou noc v Metropolu a nejistotu z toho, co ji čeká ve Stuttgartu.

Přihlásila se bolest hlavy. Zřejmě dlouho nejedla a nepila. Promačkala si šíji a pokusila se vytěsnit starosti. Nějak to půjde. Musí.

Rozhlédla se kolem sebe.

Nádraží bylo nové, jeho přímočará, ale monumentální architektura působila vzdušně a stabilně zároveň. Nebylo úplně dokončené, v části budovy ještě probíhaly stavební práce.

Serafině padl zrak na lesklý červený automat pár kroků od ní. Měl výšku dospělého muže a nesl hrdý nápis Rothmann. První přivítání v cizině – musí to být jistě jeden z automatů na čokoládu jejího nevlastního bratra.

Napadlo ji, že by čokoláda mohla zabrat proti bolesti hlavy. Chopila se kufrů a poponesla je k automatu. V kabelce zapátrala po peněžence.

Vytáhla desetifenik a chystala se jej vhodit do automatu, když k ní někdo z boku přistoupil. Zmateně se otočila.

„Vidím, že jsme dostaly obě stejný nápad!“ pronesla mladá žena, vyzývavě vyhodila do vzduchu minci a zase ji chytla. „Mais après vous – prosím, vezměte si první.“

Serafina intuitivně sevřela dlaň s desetifenikem a měřila si svůj protějšek. Temný, zastřený hlas s lehce francouzským akcentem nepasoval k mladistvému obličeji, zato ale velmi dobře k černému obleku s vestou a kravatou, který měla žena na sobě. Hladké hnědé vlasy měla krátce střižené a na nich tmavý pánský klobouk. Bílá košilová halenka kontrastovala s jinak tlumenými barvami ostatního oblečení.

Serafina pokrčila rameny, obrátila se zpátky k automatu a vhodila minci. Ozvala se dětská písnička: Es klappert die Mühle am rauschenden Bach. Přitom se za sklem dalo do pohybu mlýnské kolo, několikrát se otočilo a emailová figurka mlynáře sunula do výdejového okénka pomalovanou plechovou krabičku. Serafina ji vyndala a odklopila víčko.

„Hm, to vypadá pěkně!“ Mladá žena se sklonila nad krabičkou. „Un bonbon au chocolat? S náplní?“

„Jak to mám vědět?“ reagovala poněkud nevrle Serafina. Připadala si obtěžovaná, ale když viděla nadšený výraz v tmavohnědých očích neznámé ženy, nepříjemný pocit vymizel. „Ochutnáme?“ zeptala se už přívětivěji.

„Ráda!“

Vzala si každá po jednom z kulatých, leskle hnědých bonbonů.

„Vida, jsou plněné,“ zaradovala se nezmámá. „Vanilkovým krémem,“ dodala labužnicky.

„Můj chutná po ovoci, lehce nakysle,“ zjišťovala Serafina. „Myslím, že je to rybíz.“

„V každém případě jsou vynikající,“ konstatovala mladá žena. „Mimochodem: Já jsem Lilou.“ Mrkla na Serafinu.

„Serafina.“

„Hezké jméno,“ zareagovala Lilou spontánně. „Ohnivá!“

„Ohnivá?“

„Ano, to je význam toho jména. Hodí se k tobě!“ Lilou přešla jako by nic k neformálnímu tykání.

Serafina se rozpačitě usmála. „Vždyť mě vůbec neznáte… neznáš!“

„To je možné, ale já se v lidech vyznám.“

„Ach tak… no dobře. A co znamená Lilou?“

„Já se vlastně jmenuju Louise, to je bojovnice. Ale Louise mi nikdo neříká. Tak a teď si ty pralinky také koupím. Jsou opravdu výborné.“

Serafina ustoupila a Lilou vhodila minci.

„Odkud jsi, Serafino?“ zajímala se Lilou, když dohrála hudba a mlýnské kolo se dotočilo.

„Z Berlína. A ty?“

„Já jsem z Paříže.“

„Z Paříže?“ Serafina zpozorněla. Lehkého francouzského přízvuku si všimla už předtím, ale to, že Lilou je Pařížanka, činilo setkání ještě zajímavějším. „A co děláš tady ve Stuttgartu?“

„Znáš Josephine Bakerovou?“

Serafina zavrtěla hlavou.

„Non?“ Lilou nevěřícně přivřela oči. „Je to tanečnice. Jedna z největších! Musíš ji bezpodmínečně poznat. Víš, kde je Friedrichsbau?“

„Ne. Právě jsem přijela.“

Lilou pohlédla na její dva kufry a zasmála se. „No ano, ovšem. To bylo hloupé, promiň. Friedrichsbau je divadlo tady ve Stuttgartu. Příští týden tam vystupuje. Musíš se na ni přijít podívat!“

„Měla bych počkat…,“ namítla Serafina.

„Přijdeš o hodně, jestli ji neuvidíš!“ Lilou sáhla do náprsní kapsy saka, vyndala tužku a bílou kartičku a něco na ni napsala. „To je mé jméno, Lilou Roche. Napsala jsem ti i název našeho hotelu. Mimochodem další týden pokračujeme do Berlína.“

„Opravdu? Do Berlína?“

„Ano. Josephine vystupuje od začátku roku pravidelně v Nelsonově divadle.“

Teď si Serafina vzpomněla na plakáty a reklamy v novinách. „Josephine Bakerová – není ona… tmavá?“

Lilou se rozesmála. „No vidíš, že ji znáš!“

„V Berlíně se o ní hodně mluví.“ Serafina cítila, jak se jí zmocňuje vzrušení. Svět divadla a kabaretu měl v sobě jistou přitažlivost a zároveň cosi odpudivého. Byl nebezpečný, tenhle polosvět, a otec se ji vždycky snažil před ním chránit.

Serafina pohlédla na kartičku. „Hm – hotel Marquardt v Zámecké ulici. Ve Stuttgartu se nevyznám.“ Krátce se zamyslela. „A nevím, jestli by se hodilo jít tady na revui.“

„Pročpak ne? Všichni na ni chodí.“ Lilou tleskla do dlaní. „Uvažuj o tom, ma chère. Už musím jít. Tak brzy na shledanou!“ Poslala Serafině vzdušný polibek a zmizela v nádražním shonu.

Serafina schovala kartičku a nevěřícně zavrtěla hlavou. Zrovna tady ve Stuttgartu, tak daleko od rušného Berlína narazí u automatu na čokoládu na ženu z doprovodu Josephine Bakerové! Život někdy přináší hodně nečekaná překvapení. Okusila ještě jednu pralinku. Bolest hlavy ji přešla.

Zatímco se jí na jazyku rozpouštěla jemně hořká čokoláda, přemýšlela o své nové známé. Připadalo jí, že její přímý a živý způsob projevu nějak neladí k mužskému obleku a hrubému hlasu. Vtom si všimla, že k ní míří starší muž.

„Slečna Rheinbergerová?“ Měl na sobě tmavou šoférskou uniformu a čepici s kšiltem, zpod níž vykukovaly stříbřitě bílé vlasy.

„Ano?“ Serafina spolkla čokoládu.

„Jsem Theo, řidič rodiny Rheinbergrových. Omluvte, prosím, mé zpoždění.“

„Dobrý den, Theo,“ pozdravila ho Serafina s úlevou.

„Pan Rheinberger vzkazuje, že by rád přijel osobně, ale potřebují ho v továrně,“ vyřizoval řidič a sehnul se k Serafininým zavazadlům. „Mohu?“

„Ano, děkuji.“

Prošli dalším portálem do haly obložené přírodním pískovcem. Vysokými okny dopadalo dovnitř sluneční světlo a vytvářelo dojem téměř sakrálního prostoru. Sestoupili po širokém schodišti lemovaném krouženým zábradlím a kolem pokladen, pošty a kiosku zamířili k východu.

Venku je přivítalo houkání klaksonů a ruch ulice.

„Pojďte!“ Theo ukázal vpravo, kde před impozantní sloupovou galerií spojující dva bloky nádražní budovy stálo několik taxíků.

Serafina ho následovala a málem zakopla o kárku starší ženy, kterou v tom zmatku chodců a nejrůznějších vozidel úplně přehlédla.

„Koukaj sakra na cestu!“ zaznělo jí do ucha. Cyklista přijíždějící z druhé strany na ni netrpělivě zazvonil.

Theo se zastavil u tmavě červeného mercedesu a začal nakládat kufry. Když k němu dorazila, podržel jí s lehkou úklonou otevřené dveře.

Uvnitř automobilu to vonělo kůží, politurou a novotou. Vůz byl pečlivě udržovaný, na dřevěném obložení nebylo ani smítko, armatury se jen blýskaly. Ze všeho vyzařovala noblesa a solidní bohatství, přesně tak, jak si to představovala.

Victor je movitý člověk, to Serafina věděla. Otec jí často plný pýchy vyprávěl o svém jediném synovi, jenž vede ve Stuttgartu prosperující podnik. Vyvolávalo to v ní žárlivost, kterou si sama neuměla vysvětlit, vzhledem k tomu, že se nikdy nepokládala za nepřející či závistivou. Ale nedokázala přijmout, že někde na tomto světě je kromě ní ještě někdo, kdo je jejímu otci blízký, koho si váží a očividně ho má i velmi rád. Friedrich Rheinberger zašel ještě dál: V jeho závěti bylo ustanovení svěřující Serafinu po jeho smrti do Victorovy péče – poručnictví, které má trvat do jejích jedenadvacátých narozenin. Ten den jí bude také vyplacen její dědický podíl.

Otec. Myšlenka na něj ji zabolela.

S tichým povzdechem polkla knedlík v krku, uhladila si sukni svých světlehnědých cestovních šatů, položila si plášť na klín a kabelku na sedadlo vedle sebe. Oranžovohnědá umělá kůže krásně ladila s černými koženými potahy ohřátými pronikajícím sluncem. Bylo dusno a Serafina doufala, že cesta nebude dlouhá. Cítila se jako přejetá, ačkoli poslední hodiny ve vlaku podřimovala nebo spala.

„Tak, slečno Rheinbergrová.“ Theo se posadil za volant. „Pojedeme. Uvidíte, jakmile vyjedeme nahoru do Degerlochu, bude tam božský klid. A vzduch je tam náramně svěží. Krásně si odpočinete po té dlouhé cestě.“

Nastartoval, otočil vůz a šikovně se vmísil do hustého provozu na stuttgartských ulicích.

Serafina se opřela do sedadla a dívala se ven, aniž by skutečně vnímala elegantní budovy ubíhající kolem ní. Stále znovu ji přepadala únava a měla co dělat, aby neusnula.

Otcově poslední vůli se podrobila. Zpočátku jí myšlenka na to, že musí opustit Berlín, připadala nepřijatelná. Nakonec byla ráda, že získá odstup od událostí posledních dnů. Ve Stuttgartu bude mít klid k přemýšlení, co udělá se svým dalším životem.

Theo zabočil na širokou vyhlídkovou cestu, která směřovala v elegantních zatáčkách nahoru do kopce. Míjeli udržované městské domy, zelené vinice a přepychové vily, mnohé zdobené věžičkami. Bezpochyby sídla místních boháčů.

„Tahle ulice se jmenuje Neue Weinsteige,“ vysvětloval Theo ve snaze zpříjemnit jí cestu. „Máte tu pod sebou celý Stuttgart. Jsou odsud nádherné výhledy.“

„Skutečně,“ přisvědčila matně. Theovi pro radost se ale přece jen narovnala, aby se podívala na město, které pod nimi leželo mírumilovně a přívětivě v pomalu zapadajícím slunci. Úplně jinak než bláznivý Berlín, který nikdy nedojde klidu.

Předjeli žlutou tramvaj směřující rovněž vzhůru, a když dosáhli návrší Filderhöhe, odbočil Theo doleva do jakési obce, jejíž vesnický vzhled vzbudil v Serafině pochybnost, zda se ještě vůbec nacházejí na správné cestě. Minuli selské dvory, domky řemeslníků a venkovské chalupy, překonali pás luk porostlých stromy a náhle se octli uprostřed kolonie velkopanských usedlostí.

O dvě ulice dál vůz zpomalil, zahnul na krátkou příjezdovou cestu a projel vysokou bránou, která byla kvůli jejich příjezdu doširoka otevřená. K domu to bylo jen pár metrů.

Theo zastavil. „Jsme tu,“ oznámil s patřičnou pýchou. „Vítejte v novém domově, slečno Rheinbergrová!“

Pomohl jí vystoupit z auta, a zatímco vykládal kufry, prohlížela si Serafina své nové bydliště. Rychle došla k závěru, že mohutná a rozlehlá stavba působí noblesně a vznešeně, zároveň z ní ale čiší jakási pompézní distancovanost. Podvečerní slunce zvýrazňovalo fasádu s četnými výstupky a arkýři a mírnilo tak celkovou přísnost sídla. Co se Serafině líbilo, byla světležlutá barva omítky kontrastující s bíle orámovanými okny a štíty.

„Nu, tak půjdeme dovnitř,“ pobídl ji Theo v dobrém rozmaru s dvěma kufry v rukou.

V tu chvíli se rozlétly domovní dveře.

„Jsou tady!“ Děvče ve školním věku se rozběhlo k nim. Blonďaté kudrny mělo pracně spoutané do copu.

„Ach Viktorie, počkej přece!“ napomenula ji žena, která se ve stejném okamžiku objevila ve dveřích. Podle oblečení zřejmě zaměstnankyně domu.

Dívka na její napomínání nedbala a doběhla až k Serafině. „Tak ty seš moje teta?“ Zkoumavě si ji prohlížela. „Já jsem Viktoria.“

„Serafina.“

„Já vím. Máma s tátou o tobě celou dobu mluví.“

„Ach…“

„Viktorie, nech přece slečnu Serafinu nejdřív dojít dovnitř,“ vmísil se Theo. „Má za sebou dlouhou cestu.“ Kývl na Serafinu a chystal se s kufry do domu.

„Ano, pojď dál,“ pospíšila si Viktoria. „Ukážu ti tvůj pokoj.“ Zvesela se usmála na Thea.

Serafina si všimla vlídného výrazu v šoférových očích. Ta malá ho má jistě obtočeného kolem prstu.

Dívčino bezprostřední chování se jí líbilo.

„Ale Vicky, co to děláš!“ vyčinila jí teď žena ve dveřích, pěstěná čtyřicátnice, která dívku nespouštěla z očí. „Tvá matka ti přece uložila, že máš našeho hosta slušně pozdravit.“

„Jsem ráda, že mě Viktoria tak srdečně přivítala,“ omlouvala ji Serafina. „Já bych byla stejně zvědavá jako ona.“

„Vidíš, Doro? Vůbec mě nemusíš napomínat,“ triumfovala Viktoria. „Ona je totiž moje teta!“

„Milostivý pán a milostivá paní jsou ještě ve firmě, mají tam dneska dodavatele kakaa ze zámoří, ale čekáme je každou chvíli,“ obrátila se žena k Serafině. „Já jsem Dora, hospodyně.“

Vzala Serafině plášť. „Chcete se před večeří ještě trochu osvěžit, slečno Rheinbergrová?“

„Ráda.“

„Zavedu vás do vašeho pokoje.“

„Ne, Doro, já ji tam dovedu!“ přihlásila se Viktoria. „Už jsem jí to slíbila!“

„No dobře,“ souhlasila Dora. „Večeříme v půl osmé v jídelně. Počkám na vás v hale…“

„Jo, jo, přijdeme přesně,“ skočila jí Viktoria do řeči, vzala Serafinu za rukáv a táhla ji rozlehlou halou ke schodišti.

✧✦✧

O hodinu později kráčela Serafina s Dorou a Viktorií širokou chodbou do jídelny. Jemná mozaika podlahových dlaždic se leskla ve světle elektrických mosazných svítilen umístěných v pravidelných odstupech na stěně obložené do poloviny bílými panely.

„Doufám, že bude něco dobrého k jídlu,“ starala se Viktoria.

„Naše kuchařka vaří přece samé dobroty,“ smála se Dora.

„Většinou jo. Ale ryby nemám ráda.“

„To záleží na tvé chuti, Vicky. Ale Gerti je umí připravit výborně.“

Serafina malou Vicky chápala. Ani ona rybám příliš neholdovala.

„Tak jsme tu, slečno Rheinbergrová.“ Dora se zastavila před dvoukřídlými dveřmi. „Panstvo už je uvnitř.“ Zaklepala a stiskla mosaznou kliku.

Serafinu přivítalo příjemné teplé světlo.

„Serafino! Jsem ráda, že jsi tady!“ Judith, žena jejího nevlastního bratra, k ní přistoupila s otevřenou náručí. Nebyla už nejmladší, působila ale s volně vyčesanými tmavě blond vlasy a jemnými tahy obličeje velmi atraktivně. Bleděmodré šaty s plisovanou sukní do půli lýtek krásně ladily s jejíma očima. Výrazně modré, stejné jako má Viktoria, všimla si Serafina. Jen ten rarášek v nich chybí.

„Ano, Serafino, k tomu se s radostí připojuji,“ dodal Victor, který se teď objevil za svou ženou. Dobře vypadající muž, vysoký a silný, s prošedivělými skráněmi. Muselo mu teď být jistě přes padesát. „Srdečně tě vítám v Čokoládové vile!“ Mrkl šibalsky na Viktorii.

„Táta pořád říká našemu domu Čokoládová vila.“ Viktoria zvrátila oči v sloup. „A přitom je to docela obyčejnej barák.“

Serafina cítila, jak se jí samovolně vkrádá do tváře úsměv. Nervozita z prvního momentu setkání vyšuměla.

„Děkuju, že tu můžu být,“ odpověděla srdečně a nechala se od Judith obejmout.

„Jaká byla cesta?“ zajímal se Victor.

„Dlouhá a nezáživná,“ prohodila a Victor se zasmál.

„To si umím živě představit. Dlouhé vysedávání není nic pro nás Rheinbergrovy.“

„Ne, to určitě ne.“ Serafina pocítila náhlou spřízněnost, která ji samotnou překvapila. Původní odmítavý postoj k bratrovi byl rázem tentam.

„Máš už jistě hlad,“ starala se Judith a nabídla jí místo u stolu.

„Budeš sedět vedle mě!“ rozhodla Viktoria a ukázala na opačnou stranu stolu.

„Viktorie!“ napomenula ji matka.

„Jo, já vím. Omlouvám se.“ Navzdory omluvným slovům se dívka netvářila nijak provinile a Serafina nabyla dojmu, že nediriguje jen služebnictvo, ale i své rodiče. Sám Victor sledoval dění s blahosklonným pohledem, zatímco otevíral láhev sektu a plnil připravené sklenky.

Serafina se přistihla při myšlence, že by Viktorii neuškodilo trochu víc výchovy. Zároveň si uvědomila, že si jsou svou volnomyšlenkářskou povahou dost podobné.

„Kolik je ti let, Viktorie?“ zeptala se, když zasedli ke stolu.

„V lednu mi bylo deset.“ Dívka teď seděla vzpřímeně a nečekaně spořádaně vedle ní. „A kolik je tobě?“

„Mně bylo v lednu dvacet,“ odpověděla Serafina. „Osmého, jestli to chceš vědět přesně.“

„Ha, a mně sedmnáctého. Tak to můžeme příště slavit narozeniny spolu. Já už jsem si na ně něco vymyslela. Chtěla bych jet do Paříže,“ vykládala Viktoria a na tváři se jí objevil vážný, skoro až smutný výraz.

„Pročpak do Paříže?“ znejistěla Serafina tváří v tvář té náhlé změně nálady.

„Bydlí tam můj bratr.“

„Náš Martin studuje v Paříži konzervatoř,“ vysvětlila Judith. Serafina zachytila její pohled a uvědomila si, že i jí se po synovi stýská.

„No,“ obrátila se zpět k Viktorii, „tvůj bratr tu sice není s tebou, ale ty víš, že se zase vrátí. Nebo můžeš jet za ním. A to je přece hezké těšit se, až se zase uvidíte.“ Protože je naživu, a ne mrtvý jako můj otec, dodala si pro sebe.

„To jo,“ mínila Viktoria nepříliš nadšeně. „Jenomže to bude za strašně dlouho.“

Victor si odkašlal. „I mně moc chybí,“ přiznal. „Ale,“ pokračoval a sáhl po sklence sektu, „dnes si především připijeme na ty, kteří jsou tady s námi. A na naše setkání.“

Všichni pozvedli sklenky. Viktoria, které otec také trošku nalil, zvědavě usrkla, výjimečně to ale nekomentovala.

„Milá Serafino,“ pozvedl Victor hlas. „I když okolnosti, za nichž k nám přicházíš, jsou smutné, máme z tvého příchodu upřímnou radost. A těšíme se na to, že se v příštích týdnech blíž poznáme. Náš společný otec zanechal několik ustanovení, z nichž vyplývá jeho vroucí přání, abychom se my dva, jeho jediné děti, rodinně sblížili. A ačkoli jsme společně nevyrůstali a vlastně se neznáme, je pro mě potěšením toto přání vyplnit. Na tebe, Serafino. A na našeho dobrého otce!“ Při poslední větě se Victorovi zlomil hlas. Připili si.

„Děkuji.“ Víc ze sebe Serafina nedostala. Bylo to právě šest týdnů, co se otec náhle zhroutil a zemřel jí v náruči.

Otevřely se dveře.

Judith přikývla a kuchařka za pomoci služebné přinesla na stůl velkou polévkovou mísu. K jemně kořeněnému pastinákovému krému se podával čerstvě upečený bílý chléb.

S jídlem vjel do Serafiny opět život. V útulné jídelně jí bylo dobře. Prostor osvětloval několikaramenný lustr, nábytek z ořechového dřeva zdobila umná řezba, jejíž vzor se opakoval na opěradlech židlí seřazených kolem masivního jídelního stolu. Jemný, světlý dekor nástěnných tapet ladil s čalouněním nábytku. Ačkoli Serafina dávala přednost současným jednodušším formám, připadalo jí zdejší zařízení vkusné a příjemné.

Po polévce následovalo plněné telecí hrudí se zvláštně tvarovanými těstovinami, jichž se zejména Viktoria nemohla nasytit. Nechala si dvakrát přidat.

„Nemáš ráda špecle?“ zeptala se, když si všimla Serafinina udiveného pohledu.

„Ale ano,“ přikývla Serafina. „Jenom se toho do mě nevejde tolik, co do tebe.“

Poznámka vzbudila všeobecné veselí.

„Nevím, kam to to dítě dává,“ poznamenal Victor a sklidil od dcery zničující grimasu. „Švábská kuchyně si mě okamžitě získala,“ přiznal a pohlédl z Viktorie na Judith. „Ale samozřejmě nejen ona,“ dodal a stiskl své ženě ruku. Judith se usmála a atmosféra se po krátké vzpomínce na Friedricha Rheinbergra zase uvolnila.

Když se posléze Victor zvedl od stolu a nabídl digestiv, Serafina odmítla.

„Jsi jistě hodně unavená,“ pochopila Judith.

„Ano, to jsem,“ přiznala Serafina. „Byl to dlouhý den.“

„Běž klidně do svého pokoje, řeknu Doře, aby ti napustila vanu, než půjdeš spát. Ráno bude svět hezčí.“

„Děkuju, Judith. To se moc hezky poslouchá.“

Viktoria se okamžitě nabídla, že ji doprovodí, ale matka zavrtěla hlavou. „Serafina teď potřebuje klid. A pro tebe bude taky za chvilku čas do postele. Běž se zatím připravit. Přijdu ti pak dát dobrou noc.“

K Serafinině údivu dívka neprotestovala.

Judith poslala pro Doru a o chvíli později si už Serafina dopřávala voňavou koupel ve velké, bíle smaltované vaně.

Zatímco teplá voda rozpouštěla únavu náročného dne, vzpomněla si Serafina, že do kufru zabalila poslední poštu, kterou už nestihla otevřít. Rozhodla se to navzdory pokročilé hodině napravit. Třeba je v ní něco důležitého.

Utřela se, oblékla si hedvábné kimono a vyndala z kufru dopisy. Vzala si čokoládovou pralinku z dózy z automatu a posadila se s nimi na postel.

Většina dopisů byla adresována otci a Serafina se rozhodla předat je neotevřené Victorovi.

Jedna z obálek ji však zaujala. Byla objemná, nebyla na ní adresa příjemce ani odesílatele, a byla cítit studeným cigaretovým kouřem. Pár minut ji nerozhodně držela v ruce, pak ji opatrně malíčkem roztrhla na jedné straně.

Vypadlo z ní několik fotografií. Když zjistila, co na nich je, přejel jí mráz po zádech.

Měla nějaké tušení, a přece doufala, že to bylo jinak. Vzpomínka na těch několik hodin, na tu příšernou noc, kdy nad sebou ztratila kontrolu, byla zmatená a rozmazaná. Připadalo jí až surrealistické, že by tou osobou na snímcích mohla být ona. Chvějícími se prsty vytáhla lístek, který byl v obálce společně s fotografiemi.

Ty obrázky nesmí nikdo nikdy spatřit. Hlavně ne Victor, který od ní právem očekává slušné chování. A slušná ona je, i když ty snímky hovoří o něčem docela jiném. Nemohla přece vědět…

Uslzenýma očima přelétla několik málo řádků a z úst se jí vydral tichý sten.

Kdo jí něco takového mohl provést?

Těch pár lidí, které znala, byli přátelé. S nejbližšími kamarádkami nedávno slavila rozlučku. Obě byly zdrcené, když jim oznámila, že se stěhuje do Stuttgartu. A slečna Schmidtkeová, jejich hospodyně, by takové podlosti nebyla nikdy schopná. O té noci v Metropolu beztak nikomu neřekla.

Kdo tedy?

Kartička jí vypadla z ruky. Po tvářích se jí kutálely slzy. Zoufalým gestem je setřela.

Udělala chybu. Mohla za ni bolest nad smrtí do té doby nejdůležitější osoby jejího života, vlastní lehkomyslnost a klamná naděje – a pátrání po vlastních kořenech.

Oči ji nepřestávaly pálit.

Oklamali ji. Jinak to nemohlo být. Někdo ji zneužil ke svým ničemným plánům.

Tu noc marně čekala na spánek. Navzdory lehoučkým prachovým peřinám se převalovala sem tam, vstala, opět si lehla, napila se vody ze džbánu, který jí připravili k posteli, a celé hodiny přemýšlela.

Teprve když první paprsky ranního slunce pronikly dlouhými okenními závěsy, dospěla k rozhodnutí.

2. KAPITOLA

Výrobna klavírů A. Rothmann ve Stuttgartu,

3. května 1926

Anton Rothmann byl už od svítání na nohou. Musel zpracovat zakázku na koncertní křídlo, aby mohl objednat materiál a zkalkulovat náklady. Několik nástrojů bylo navíc před dokončením. Anton se specializoval na zakázkovou výrobu vesměs netradičních korpusů, které se od klasických nástrojů lišily buď tvarem, nebo nejčastěji barvou či vzorem. Známý byl především svými intarziemi, které mu zajistily zakázky dokonce až z Ameriky.

V jeho prostorné dílně ve stuttgartské Augustenstrasse to vonělo dřevem, klihem a barvami. Toho rána tu byl prozatím sám. Po obvyklé obchůzce, při níž zkontroloval sklad, nástroje a teplotu v místnostech, se zastavil před klavírem v podobě psacího stolu, který měl dnes odpoledne odejít k zákazníkovi. Spokojeně přejel prsty po hladkém ořechovém dřevě. V takto zavřeném stavu sotva kdo tušil, že pod psací deskou se skrývá zcela funkční klávesový nástroj.

Zmáčkl jednoduchý výklopný mechanismus a otevřel desku rozdělenou na dvě části. Pohladil klávesy ze slonoviny, celkem jich bylo osmdesát pět. Uhodil na C, přehrál stupnici a několik akordů. Nakonec si přitáhl stoličku a vyloudil z nástroje Who´s Sorry Now, skladbu, kterou mu nedávno hrál jeden zákazník z New Yorku a která se mu okamžitě zalíbila. Tenhle hudební styl pronikající z Nového světa stále masivněji do Evropy Antona fascinoval. Měl cizí, ale neuvěřitelně geniální zvuk. Anton založil s několika dalšími hudebníky jazzovou kapelu a zkoušeli v ní napodobit neopakovatelnou energii těchto skladeb se střídavou hrou jednotlivých nástrojů. Začali i koncertovat, mimo jiné v kavárně Merkur a v letních měsících i v Městském parku.

Hudba se stala Antonovým životem od doby, kdy Judith před patnácti lety nechala v jejich rodinné vile zřídit hudební pokoj a vybavit ho starším křídlem od C. Bechsteina. Ačkoli byl nástroj zamýšlen pro jejího syna Martina, který už odmalička projevoval neobyčejné hudební nadání, i Antona od začátku přitahoval. Když si Judith všimla, jak se snaží přehrávat Martinovy etudy, dovolila mu také brát hodiny a proniknout do říše tónů. Zatímco z Martina vyrostl excelentní pianista, Antona zajímala víc a víc mechanika klávesových nástrojů. Krok ke stavbě klavírů už byl jen otázkou času.

Anton zavřel oči a spustil The Charleston, úplně nový kousek od Jamese P. Johnsona. Zatímco prsty přebíhaly po klávesách, před očima mu vyvstal obraz – jemná tvář s oříškově hnědýma očima orámovaná světle blond vlasy. Elise.

Bez přechodu začal improvizovat na Beethovenovu stejnojmennou skladbu, přičemž zachoval rytmus charlestonu. Propůjčil tak klasické kompozici odrážející v originále svým subtilním založením velmi trefně Elisinu křehkou bytost radostný, strhující charakter.

Byl tak pohroužený do hudby, že neslyšel, jak někdo vešel do dílny.

„Brýtro, Antone!“

Anton sebou trhnul. „Aloisi! Tys mě ale vylekal!“

Alois se hlasitě zasmál. „Máš pracovat, a ne si tu po ránu preludovat!“

„Tohle je práce,“ poučil ho Anton, zavřel ale opatrně klavír, vstal a postavil stoličku ke stěně. „Jsem rád, že tě vidím. Měl jsem tolik práce, že jsem se nedostal k tomu za tebou zajít. Co tě sem přivádí?“

Eberle, stuttgartský starousedlík s bílými vlasy a nachýlenou postavou se posadil na stoličku, kterou Anton právě odsunul od klavíru. „Záda mě zloběj, šak víš,“ dodal omluvně.

„Jen seď, udělám ti kávu,“ nabídl se Anton.

„Nech to být. Kafe už jsem dneska měl. Ty, Antone, proč jsem tady. Tvůj bratr byl u mě.“

„Karl? Kvůli automatům na čokoládu?“

„Ne, ne kvůli automatům. Ty už se dělaj v továrně.“

„Ale pro Victora přesto ještě konstruuješ modely.“

„No ovšem. Takový ty speciální. Bez automatů by mě to ani na světě nebavilo.“

„To jsem si myslel,“ uculoval se Anton. „A co je s Karlem? Jak víš, já už se o záležitosti čokoládovny nestarám.“

Alois přikývl. „To jsem si všimnul. A taky toho, že máte s Karlem mezi sebou nějaké rozepře.“

„To jsi poznal?“ divil se Anton.

„V poslední době jste jako dva kohouti.“

„Pokud spolu nemusíme pracovat, nemáme ani problémy,“ poznamenal Anton vyhýbavě. Popravdě byly vztahy mezi nimi už delší dobu napjaté.

„Na mě to dělá dojem, že Karl kašle na tvé mínění a někdy dělá dokonce přesný opak toho, co mu radíš,“ pokračoval Alois. „Není divu, že tě to štve.“

Anton přistoupil k lehce zaprášenému oknu a vyhlédl ven. „Neřekl bych, že mě to štve. Ale co se týká existenčních věcí, jsem raději nezávislý – zejména na Karlovi. Jsme prostě každý úplně jiný.“

„Ale co, tak úplně jiní nejste. Jenže je mezi vámi rivalita, která se tak trochu vymkla kontrole.“

„Myslíš?“ Anton se otočil zpátky k Aloisovi. „Nemám pocit, že bych s Karlem o něco bojoval.“

„Ty ne, ale Karl ano. Ty ses k něčemu dopracoval. S Karlem je to horší. Je závislý na vaší sestře a jejím manželovi. Potřeboval by vlastní úspěch, ale ten se nedostavuje.“

„Ale Judith a Victor ho podporují, jak jen mohou!“

„Myslím, že ho podporujou až moc. Nemůže se sám prosadit, a to mladý člověk těžko nese.“

Anton nad Aloisovými slovy chvíli uvažoval.

„Ještě nikdy jsem o tom takhle nepřemýšlel,“ přiznal.

„To je holt můj názor,“ uzavřel Alois. „Ale nakonec je to Karlova věc. Musí vědět sám, co chce.“

„To je pravda, Aloisi. Ale samozřejmě bych mu rád pomohl. Aby jednou poznal, jaké to je, když člověk něčeho dosáhne sám.“ Anton klouzal očima po dílně a pohled ho naplňoval vnitřním uspokojením. „V čokoládovně bych to nikam nedotáhl.“

„To chápu. Mě by taky nebavilo sedět celej den v kanceláři. Člověk je jako ve vězení. My oba musíme pracovat rukama, něco vytvářet.“

„To také. Ale hlavně chci vést svůj podnik tak, jak to považuju za správné. A jakkoli si sestry a švagra vážím, vím dobře, že oni vedení z rukou nepustí.“

„Museli o fabriku tvrdě bojovat. To rozhoduje.“

„To všechno chápu. Proto jsem z toho pro sebe vyvodil důsledky. Možná má Karl pocit, že jsem ho nechal ve štychu.“

„Je to možný.“

„Přesto jsem toho názoru, že každý je svého štěstí strůjce. I můj bratr.“

„Já jsem šťastný, když mám svůj mošt,“ poznamenal suše Alois.

Anton se zasmál. „Ty jsi skromný člověk, Aloisi.“ Popošel až k němu a položil mu ruku na rameno. „Proč byl Karl vlastně u tebe?“

„Nechal mě dělat čokoládovou gramodesku.“

„To není vůbec špatný nápad.“

„Jistěže ne, i když to není nic snadnýho.“

„Zatím se ti všechno povedlo,“ nepochyboval Anton.

„Všechno ne. A u týhle čokoládový desky mám dilema.“

„Vážně? A proč?“

„Bude to dost drahý.“ Alois změnil polohu na stoličce. „Potřeboval bych nové stroje. A rád bych si udělal vlastní nahrávky. Jenže tolik peněz do toho nemůžu dát. Přesto si myslím, že je to dobrá myšlenka a Karl by se s tím mohl prosadit. Už jsem to i odzkoušel.“

„Čokoládovou desku? No a?“

„Jednu mám už dokonce hotovou,“ prozradil mu mechanik s lišáckým výrazem.

„A co? Dá se opravdu přehrát?“

„Co by se nedala! Samozřejmě že se dá přehrát!“ Teď se Alois zdál být přece jen trochu uražený. „Ale nejsem ještě úplně spokojený,“ připustil. „Trochu šustí. A je tam slyšet praskání. Aby se dala prodávat, musím na ní ještě popracovat.“

Anton uvažoval. „Je to skvělá věc, i když ne úplně nová. Stollwerck už něco takového dělal, ovšem jako hračku pro děti. Vzpomínám si na fonograf, který přehrával malé čokoládové desky s dětskými písničkami. Nejpozději po třetím přehrání jsme desku vždycky slupli.“

Eberle se zašklebil. „Je zázrak, že jste si ji vůbec poslechli a nespořádali rovnou.“

Anton se zasmál. „To je fakt zázrak, to máš pravdu. Ale napadá mě, proč se tehdy v tom vývoji nepokračovalo. U žádného z našich konkurentů. A jestli z toho Karl bude moct udělat nějaký obchod.“

„Chtěl by nahrávat ty moderní věci, co pořád brnkáš na piano.“

„Takže desky jako kombinaci čokolády a swingu? To zní lákavě.“ Anton se zamyslel. „Víš co, Aloisi? Promluvím s mými muzikanty, určitě budou mít chuť něco takového dělat.“

„Promluv. Hudbu nahrajeme, ale budu na to potřebovat přístroje.“

„To je pravda. Karl by se měl domluvit s Victorem a Judith. Nemůže plánovat a vydávat na něco peníze, aniž by ti dva o tom věděli, neřkuli aby mohli sestavit nějakou rozumnou kalkulaci.“

„To by bylo pěkný, Antone,“ mínil Alois. „Na druhou stranu – mám obavu, aby mu ten nápad nevzali z ruky. Popřemýšlej, jak by se to dalo vyřešit. Zkus promluvit se sestrou. Nebo bys mohl Karla založit?“ Alois namáhavě vstal. „Musím jít. Ty už najdeš nějaký způsob, Antone, tím jsem si jistý.“

„A ty budeš každopádně zdokonalovat Karlovy čokoládové desky, je to tak?“

„Jak jinak! A nejen čokoládové. Když už se člověk do něčeho takovýho pustí, nepůjde jen o čokoládu, ale hlavně o skutečný desky. Jinak by to nemělo smysl. Znáš mě přece. Už to nemůžu pustit z hlavy.“ Alois se na Antona významně podíval. „Sestrojit takový nahrávací přístroj je něco zcela unikátního, to chci bezpodmínečně zkusit… Proto by bylo dobré, kdybys mi dal co nejdřív vědět.“

„Rozumím.“ Anton přikývl. „Zajdu pak k tobě na mošt a uvidíme, co se dá dělat.“

„Kdykoli. Sud je plný!“

„Dobře, že to vím. Děkuju, žes přišel. Aloisi.“

Alois Eberle pokynul rukou a zamířil přes dílnu ke dveřím. „Rádo se stalo.“

3. KAPITOLA

Přístav v Hamburku, téhož dne

Prudký náraz ho vyvedl z rovnováhy. Vyrovnal to a popadl oba kufry, aby mohl mezi prvními opustit palubu.

S přimhouřenýma očima pozoroval muže na břehu, jak omotávají lana kolem přístavních pacholat. Na palubě se připravovalo vytažení lávky. Ještě párkrát narazila loď do přístavní hráze a dlouhá cesta byla definitivně za ním.

Hamburk ho navzdory ročnímu období přivítal chladem a mrholením. Okamžitě se do něj dala zima. Středoamerické klima to s lidmi přece jen myslí líp. Zatímco přístavní dělníci začali s vykládkou, vystoupil z lodi a zkoušel se v mlze zorientovat.

Mnoho se změnilo za těch více než dvacet let, kdy se tady v Hamburku za noční tmy nalodil na parník do Mexika, aby unikl svým věřitelům. Teď, kdy stál opět na rodné půdě, měl pocit, jako by se jeho tajné pokerové dýchánky v Alsaské taverně ve Stuttgartu odehrály teprve včera.

Strávil tam bezpočet večerů, zpočátku v naději na velkou výhru, později aby získal zpátky to, co prohrál. A nakonec už nebylo záchrany.

Když otec přestal být ochoten umořovat jeho dluhy, smyčka se utáhla. Začaly se kolem něj motat podivné postavy a zrádný kamarád přišel s výhrůžkami. Útěk byl jediným řešením.

Na chvíli postavil zavazadla, aby se rozhlédl. Kolem ukotvených lodí panoval hektický shon na hony vzdálený středoamerické pomalosti, jíž mezitím uvykl.

K uším mu pronikal pokřik dělníků a útržky hovorů. Rodný jazyk mu připadal nezvyklý, a přitom důvěrně blízký. V uplynulých letech používal mateřštinu jen ve styku s německými obchodníky. Jeho vyjadřovací řečí se už dávno stala španělština, velmi dobře ovládal také angličtinu a francouzštinu díky komunikaci s nákupčími kakaa ze všech končin světa.

Houkání lodní sirény ho upomenulo na pokročilou hodinu. Ještě není u cíle. Popadl kufry, naposledy pohlédl na šedivé vody Labe a vydal se na cestu k nádraží.

Po mnoha dnech strávených na moři si tak navykl na houpání lodi, že potřeboval nějakou chvíli, než se zbavil pocitu rozhoupané paluby pod nohama a mohl rychleji vykročit. Musel přitom dávat pozor na elektrické nákladní vozíky, které křižovaly nábřeží.

Konečně dorazil k mohutné vstupní budově do tunelu vedoucím pod Labem k přístavním molům St. Pauli-Landungsbrücken.

Když procházel portálem, drcnul do něj nepozorný chodec.

„Prosím mnohokrát za odpuštění,“ omlouval se. „Člověk si musí teprve zvyknout, že je na pevné zemi.“

„To máte pravdu.“

„Cestujete zdaleka?“ zapředl starší muž hovor, když společně scházeli po schodech.

„Ze zámoří.“ Do konverzace se mu nijak nechtělo. „Jsem dost unavený po cestě.“

„Já mám za sebou také dlouhou pouť. Přijel jsem z New Yorku,“ rozpovídal se neznámý muž.

„Z New Yorku?“ zeptal se ze slušnosti. „Byl jste tam obchodně?“

„Je to na mně vidět?“ Neznámý se zasmál. „Ale je to pravda. Jsem z Essenu a zastupuju firmu Krupp.“

„Takže jezdíte často do New Yorku?“

„Nejen tam. Máme kontakty i v jiných amerických městech. A vy?“

„Já jsem přijel z Veracruzu.“

„Ach Mexiko! Také jste tam byl obchodně?“

„Žiju tam.“

„Ve Veracruzu? To je ale zajímavé!“

Sešli schody a pustili se kachličkovaným tunelem.

„Provozuji tam kakaovou plantáž.“ Nechtěl o sobě vyprávět, ale neznámý z něj svým uctivým způsobem přímo mámil odpovědi.

„Och, pěstování kakaa je lukrativní záležitost.“

„Jistě.“

Muž zřejmě pochopil, že o tom nechce mluvit, a změnil téma. „Víte, že jsme teď pětadvacet metrů pod Labem? Člověku se ani nechce věřit, že nad námi teče řeka.“

„Ano, je to úžasné inženýrské dílo.“ Musel ze sebe tu zdvořilou poznámku přímo dolovat. Ve skutečnosti mu nebylo vůbec dobře při pomyšlení, že pochoduje v rouře pod takovou vodní masou.

„Zpočátku to někteří přirovnávali k mauzoleu,“ uculoval se muž, jako by četl jeho myšlenky. „Ale většina to přijala s povděkem. Nesmírně to zkrátí cestu do města.“

„Ale v Americe jste jistě viděl ještě mnohem odvážnější stavby.“ Ozvěna jejich kroků v tunelu byla nepřirozeně hlasitá.

„No ovšem,“ ujistil ho neznámý. „Stačí pomyslet na Woolworth Building nebo na Metropolitan Life Tower. Ale to nijak nezmenšuje výkon stavitelů tohoto tunelu.“

Žádná odpověď ho nenapadla, a tak jenom přikývl.

„Technika dokáže ještě neuvěřitelnější věci,“ vykládal jeho protějšek dál. „Jen si vezměte, co se událo v posledních desetiletích! Celá elektrifikace nebo telefon. Letadla! Jednoho dne přistaneme na Měsíci!“

„To se mi zdá dost nepravděpodobné. Jak by se to dalo technicky provést?“

„Nepodceňujte vědu, pane! Tenhle vývoj je sice ještě v plenkách, ale teď v březnu vypustili v Massachusetts raketu na kapalný pohon. Byla sice malá a letěla jenom padesát metrů, ale je to slibný začátek.“

„Nu, budiž.“ Technika ho nikdy moc nezajímala. „Ale my dva se určitě dne, kdy člověk vstoupí na Měsíc, nedožijeme.“

„Nemyslete si, pane! Všechno jde strašně rychle dopředu. Já jsem přesvědčený, že ještě v tomto století budeme létat do kosmu. Jestli to bude hned na Měsíc, to už není rozhodující.“ Muž se odmlčel, neboť došli ke schodům na St. Pauli a museli vyvléct zavazadla nahoru. Konečně byli zase na denním světle.

„Tak tedy.“ Neznámý mírně nadzvedl klobouk. „Ať je to s člověkem na Měsíci jak chce, my teď půjdeme každý svou cestou. Přeji vám příjemný den!“

„Děkuji, i vám hezký den.“

Bezděčně se díval za mužem, jak otevírá deštník a rychle se vzdaluje. On sám se musel po výstupu s kufry nejdřív vydýchat. Až potom se vydal napospas nepřízni počasí.

Právě proběhlý rozhovor se dotkl jednoho bolavého místa. Jeho kakaové plantáže.

Zažil dobrá léta. Velmi dobrá léta s bohatými sklizněmi, které přeměnil v cinkající zlaťáky. Důsledně rozšiřovaná plantáž a přísný pracovní režim přinášely bohatou úrodu kakaových bobů a značné výnosy.

Navíc byl šikovný obchodník. V Evropě by ho nejspíš označili za podvodníka. Ale ať si o tom myslí každý, co chce, jedno se mu nedalo upřít: úspěch. Kdo by to byl do něj tenkrát řekl? A nejméně ze všech jeho otec, mocný bankéř. Pro něj byl vždycky jen lenoch a budižkničemu s nevalným prospěchem v psaní a počtech a nevalným charakterem. Skvrna na cti jedné z nejváženějších rodin ve Stuttgartu.

Nu, jeho tělesný objem se s léty nezmenšil, právě naopak. Ale v Mexiku tento atribut společně s bílou pletí a světlýma očima zvyšoval jeho vážnost. Mohl si dovolit dobře a hodně jíst, lidé mu prokazovali úctu, vlastnil ohromnou usedlost. A měl nejkrásnější ženy.

Ženatý byl ovšem jen s jednou, s Fernandou. Vyhlédl si ji jako čtrnáctiletou a brzy si ji přivedl do svého domu. Od té doby žila po jeho boku a zpříjemňovala mu živobytí. Nebyla tak řečná jako jiné ženy, a navíc byla příkladná hospodyně. A bez lamentování tolerovala jeho zálety.

Dařilo se mu skvěle.

Nebýt Fernandiny neplodnosti, která v něm vězela jako hluboko zabodnutý trn. A nebýt houby. Tahle hrozná nemoc, jíž se říkalo metla čarodějnic, zachvátila jeho plantáže natolik, že se musel obávat o svou existenci. Jen radikálním ořezáváním a spalováním napadených větví se podařilo odvrátit katastrofu. Množství stromů přitom muselo být úplně zničeno.

Plantáž se postupně zotavovala. Navázat na dřívější výnosy bude ovšem běh na dlouhou trať.

Přesto se vydal na cestu do Německa. Starost o plantáže a prodej kakaa svěřil správci Marcosovi. Je to brutální člověk ale zároveň je mu naprosto oddaný, takže je tu záruka, že o svůj majetek nepřijde.

Ve Stuttgartu musí totiž vyřídit jednu záležitost, kterou už dlouho odkládá. Konečně se vyrovná s tou, která ho ponížila ještě víc než opovržení jeho otce.

Judith Rothmannová.

Myšlenka na ni v něm stále ještě vyvolávala tupou bolest – navzdory letům, která od té doby uplynula. Nikdy nezapomene na okamžik jejich zasnoubení, kdy ho zostudila před celou stuttgartskou společností. Ten ples měl být jeho triumfem. Spojení mezi ním a Judith domluvili jejich otcové dávno předem. Ale sotva se mu přes obrovskou nervozitu podařilo navléknout jí prsten, podívala se na něj, jako by měl lepru, a vyběhla ze sálu.

Neodpustitelná blamáž.

Oba otcové se nejdřív podívali jeden na druhého a potom na něj. Přihlížejícím hostům se ve tvářích zračil soucit, škodolibá radost i výsměch. Hostitel dal duchapřítomně pokyn muzikantům, aby zahráli k tanci a ukončili tak trapné ticho v sále.

On vzápětí opustil slavnost, ačkoli ho Juditin otec přesvědčoval, že jeho dcera jen neunesla překvapení a že se sňatku rozhodně nebude bránit. Jak se dostal ze sálu si nepamatoval. Velmi dobře si naopak vzpomínal na ujišťování Juditina otce, že dceři domluví.

A tak čekal. Na její návštěvu, na dopis od ní. Nakonec mu nechala doručit omluvu, ovšem přes otce jako prostředníka – k osobnímu setkání se nesnížila. Později si byl téměř jistý, že ten omluvný dopis vůbec nebyl od ní.

A pak se tam objevil jakýsi Victor Rheinberger, bývalý vězeň, přivandrovalec bůhvíodkud. Udělal jí dítě a vetřel se do rodiny. To se ovšem dozvěděl až po letech z dopisu, který mu poslala sestra Dorothea u příležitosti jeho svatby s Fernandou. Zřejmě vycházela z toho, že ho ta zpráva už neraní, když je sám ženatý.

Ale stal se pravý opak. Dorotheino psaní rozjitřilo staré rány a posílilo jeho potřebu žádat jednoho dne zadostiučinění za všechno, čeho se na něm dopustili.

A proto byl teď tady.

Nápor větru a houkání parníku ho vrátilo do přítomnosti. Pořád ještě stál u jižního vstupu do Labského tunelu na přístavním molu. Popadl kufry, popošel několik metrů zesilujícím deštěm do Přístavní ulice a rozhlédl se po taxíku.

„Kam to bude, pane?“ otázal se řidič, když naložil zavazadla.

Smetl dlaní kapky deště z klobouku. Rozstříkly se uvnitř auta.

„Na hlavní nádraží.“

4. KAPITOLA

Stuttgart, 4. května 1926

Serafina vystoupila z tramvaje číslo 16 na Zámeckém náměstí. Už se tu vyznala natolik, že trefila z Degerlochu do města sama bez doprovodu – díky svému orientačnímu smyslu a díky Judith a Doře, které jí ukázaly nejdůležitější místa a ulice ve Stuttgartu. Její cíl, hotel Marquardt byl nedaleko zastávky. Stále ještě nebyla rozhodnutá, zda vejde dovnitř.

V pravé ruce žmoulala kartičku, kterou jí dala Lilou na nádraží. Dělá dobře? Bude se na ni Lilou vůbec ještě pamatovat?

Kolem panoval čilý ruch velkoměstského ražení. Budovy v ulici Königstrasse a na Zámeckém náměstí upomínaly na hvězdnou dobu rezidenčního města – mohutný Královský palác, rozlehlý Nový zámek s Vítězným sloupem, Dům umění. Na reklamním sloupu před Palácem korunního prince inzerovaly plakáty zábavní nabídku města. Jeden z nich oznamoval vystoupení Josephine Bakerové.

Početné obchody v ulici stínily své vstupní prostory spuštěnými markýzami. O pár stovek metrů dál se tyčila nápadná věž stuttgartského nádraží.

Po ulici proudili chodci, někteří ve spěchu, jiní si na chodníku užívali teplého jarního počasí. Vozovku opanovala auta a tramvaje, cyklisté i motorky. Do hluku motorů se ozývalo nervózní troubení klaksonů a cinkání tramvajových zvonků.

Se vším všudy bylo ale ve Stuttgartu mnohem klidněji než v Berlíně. Především lidé byli jiní, uzavřenější, pohroužení sami do sebe. Victor tvrdil, že to je pouhé zdání. Kdo pozná zdejší obyvatele blíž, zjistí, že jsou to velice přičinliví, pilní a svým způsobem i dobrosrdeční kumpáni.

A jako by město chtělo ukázat, že jeho občané rozhodně nejsou zamlklí podivíni, překřížily Serafině cestu tři mladé dívky asi v jejím věku. Kráčely zvesela zavěšené do sebe a jejich smích se rozléhal do daleka. Měly na sobě nepřepásané šaty po kolena, zpod úzkých kloboučků vykukovaly krátké, akurátní účesy. Všechny tři byly pečlivě nalíčené.

Serafina je sledovala, jak procházejí podél kolonády Královského paláce a zahýbají směrem ke Starému zámku. Nejraději by se k nim připojila. I když se sama od té doby, co byla ve Stuttgartu, držela ve věcech oblečení a make-upu zpátky, měla ráda sebevědomou a nekonvenční flapperskou módu.

Uhladila si uzavřené šaty z krémového batistu, které jí končily nad lýtkem a jejichž okraj zdobila jemná květinová výšivka. Úzká šerpa jí zdůrazňovala boky a světlý zvonový klobouček velmi dobře kontrastoval s jejími tmavými vlasy. Záměrně volila jednoduchý moderní styl, který se hodil téměř ke každé příležitosti.

„Hledáte něco, slečno?“ oslovil ji distingovaný starší pán s nápadnými bílými kotletami.

Serafina sebou trhla. „Ehm, ne děkuji. To je v pořádku.“

„Promiňte, myslel jsem… zdá se, že nejste odsud,“ usmál se omluvně muž. „A že jste třeba zabloudila. Ale pakliže tomu tak není… Přeji vám hezký den!“ Muž nadzvedl klobouk a pokračoval v cestě.

Serafina si dodala odvahy. Její nerozhodné přešlapování na chodníku očividně vzbuzovalo pozornost. Nejvyšší čas jednat.

K hotelu Marquardt to bylo jen pár kroků. Od Judith věděla, že je to jeden z nejluxusnějších stuttgartských hotelů, jehož klientelu tvoří nejen návštěvníci z nejrůznějších končin světa, ale i řada prominentních hostů.

Klouzala pohledem po impozantní nárožní budově s předsunutými balkony vsazenými mezi pilastry, jejichž hlavice korunovaly kamenné figury. Kované balustrády byly bohatě osázené květinami. Serafina zamířila ke vchodu ze Zámecké ulice.

Hotelová hala dýchala minulým stoletím. Obložení stěn z ušlechtilého dřeva, světlé tapety a polstrovaný nábytek působily dojmem solidnosti a světovosti.

„Přejete si?“ oslovil ji recepční v livreji.

„Ráda bych navštívila Lilou Roche,“ odpověděla Serafina a ukázala mu ohmatanou kartičku, na niž Lilou napsala širokým, rozmáchlým písmem své jméno. „Pokud je přítomna.“

Recepční vrhl krátký pohled na kartičku a požádal Serafinu, aby chvilku počkala. Pak pokynul jednomu z hotelových zaměstnanců a udělil mu příslušné pokyny.

Serafina zatím pozorovala dění v hale.

Obstarožní pár, patrně Američané, si stěžoval na přílišný hluk v pokoji. Kolem Serafiny se přehnala dáma s mopslíkem na ruce a zanechala po sobě oblak nasládlého parfému. Mladá žena, snad její společnice, pospíchala, aby s ní držela krok, přičemž ji dáma zasypávala přívalem pokynů.

V rohu pokuřovali tři muži doutníky. Neodložili si klobouky ani kabáty a vypadali skoro jako by projednávali cosi konspirativního. Nastražila uši, ale byla příliš daleko na to, aby něco zaslechla.

Právě když vcházel mladý manželský pár – možná na svatební cestě, protože vypadal velmi zamilovaně, hotelový zaměstnanec se vrátil.

„Slečna Roche je ve svém pokoji a prosí, abyste k ní přišla. Laskavě mě následujte.“

Mladý muž ji vedl po tlustém perském koberci k výtahu s mosazným zdobením.

Vystoupili ve třetím patře.

„Pokoj číslo 301,“ oznámil zaměstnanec a naznačil směr. „Mám vás doprovodit?“

„Ne, děkuji, to je v pořádku,“ odpověděla Serafina a podala mu spropitné.

„Pokud budete mít ještě nějaké přání, jsem dole u recepce.“ Mladík schoval peníze, naznačil úklonu a vstoupil zpátky do výtahu.

Serafina se vydala dlouhou chodbou. Číslo 301 se nacházelo až na jejím konci. Jakmile došla ke dveřím, zakázala si jakékoli další váhání a zaklepala.

Zevnitř byly slyšet tiché hlasy. Zaštěkal pes.

Dveře se otevřely, z pokoje vystřelil bílý trpasličí špic a vyskočil na Serafinu.

„Coco! Arrête!“ Lilou se vynořila z decentně zastíněné místnosti a chytla psíka za obojek posázený štrasovými kamínky. „Ah, ma chère Serafina! Jak milé! Pojď dál.“

Měla na sobě kalhoty od obleku a bílou blůzu bez saka, krátké vlasy rozdělené na pěšinku a uhlazené pomádou. V prstech držela zapálenou cigaretu.

Serafina vstoupila do zakouřeného pokoje.

„Tak já půjdu, chèrie.“ Vedle Lilou se objevila mladá dívka, položila jí ruku na tvář a vášnivě ji políbila na ústa. „Když máš návštěvu.“ Přeměřila si Serafinu žárlivým pohledem.

„Dobře, Milly. Uvidíme se později,“ odpověděla Lilou a pohladila přítelkyni po rudých vlasech.

„Doufám, že to nebude za moc dlouho.“ Milly protáhla obličej.

„Dám ti vědět,“ odvětila Lilou.

Milly ještě jednou pohlédla na Serafinu a odporoučela se.

Když zmizela v chodbě, položila Lilou Serafině ruku kolem pasu a tiše zavřela dveře. „Jsem ráda, že jsi přišla.“

Pes se jim stále motal kolem nohou a nepřestával vyskakovat střídavě na jednu či na druhou.

„Coco!“ napomenula ho panička energičtěji. „Non! Couche!“

Zatímco se Coco s tichým poštěkáváním stáhl na kobereček v nohách manželské postele, nabídla Lilou Serafině cigaretu. Serafina zavrtěla hlavou.

„Non?“

„Ne, děkuji.“

„Dobrá. Tak se přece posaď, Serafino.“

Serafina zaujala místo na jednom ze dvou polstrovaných křesel u okna.

„Dáš si něco k pití?“ Na stolečku stála lahev šampaňského.

„Také ne, děkuji.“

„Opravdu ne?“ Aniž odložila cigaretu, nalila si Lilou sklenku a posadila se do křesla vedle Serafiny.

„Dnes večer je zase představení. Chtěla bys přijít? Josephine má tady ve Stuttgartu veliký úspěch.“

„Ráda bych, ale nemůžu.“

„Nemůžeš?“

„Bydlím u bratrovy rodiny. Nechtěla bych…“

„Ach, nechceš vzbudit špatný dojem. Rozumím.“ Lilou se k ní nahnula. Serafina bezděčně uhnula. Lilou přimhouřila oči a odtáhla se.

Milostné vztahy mezi ženami byly v Berlíně běžné. Serafině byla ale tahle blízkost nepříjemná.

„Nic si z toho nedělej, ma chère,“ mínila Lilou rozšafně a zavdala si řádný doušek šampaňského. „Budeme prostě kamarádky.“

Serafina přikývla. Byla ráda, že jí Lilou její reakci nezazlívá.

„Takže jsi nepřišla kvůli představení,“ pokračovala Lilou. „Ani kvůli mně ne. Chtěla by ses seznámit s Josephine? Mohly bychom zajít společně na večeři.“

„Ne,“ odpověděla Serafina a cítila se přitom tak neohrabaně jako ještě nikdy.

Lilou se na ni zkoumavě zadívala. „Ne? Tak proč jsi tady?“

Serafina se zhluboka nadechla a objala pevně kabelku na klíně. „Já… mám problém.“

„Ach!“ Lilou se opřela v křesle. „A potřebuješ ode mě pomoc?“

„Ano.“ Serafina Lilou po očku pozorovala.

Ta dopila šampaňské a hleděla na prázdnou sklenku. „Opravdu nechceš? Bude se ti líp povídat.“

Místo odpovědi otevřela Serafina kabelku a podala Lilou kompromitující fotografie.

Francouzka zamáčkla cigaretu, zalistovala fotografiemi a uznale hvízdla. „Oh, là, là! To bych do tebe neřekla.“ Pohlédla na Serafinu. „En fai… vlastně ano. Máš v sobě oheň.“

„Ale tohle je něco jiného.“

„Vypadáš taková zasněná. Až tady na tu jsou všechny velice pěkné…“ Lilou poklepala na vrchní snímek.

„Nebyla jsem při smyslech. Pila jsem. A pak mi dali nějaký bílý prášek…“ Serafina rozhodila paže v gestu zoufalství. „Od té doby si nic nepamatuju. Chápeš?“

„Kokain.“

„Cože?“

„Ten bílý prášek byl kokain. Šňupala jsi ho?“

„Ano.“

„Dohromady s alkoholem ti vykouzlil krásné sny.“

„Zlé sny.“

Serafina vyndala z kabelky lístek. „Ale to nejhorší je tohle…“

Lilou vzala do ruky psaní.

„To je… zlé.“

Serafina přikývla. Měla pocit, jako by jí neviditelná smyčka stahovala hrdlo.

„Samozřejmě ti pomůžu,“ slíbila Lilou spontánně, a když jí položila ruku na rameno, byl to výraz porozumění a přátelství. „Courage! Ty přece nejseš z těch, co se nechají zastrašit, nebo ano?“

„Normálně ne.“

„D´accord.Pak mi pověz všechno, co o té affaire víš.“

Serafina začala zdráhavě vyprávět.

Lilou si zapálila cigaretu, pomalu vyfukovala kouř a soustředěně poslouchala. Čas od času přikývla nebo se zeptala na podrobnosti. Její zájem Serafinu uklidňoval.

„Říkáš, že u toho byla Anita Berberová?“ zeptala se, když Serafina skončila.

„Ano.“

„Znám Anitu Berberovou. Před několika lety jsme spolu pracovaly.“

„Ona je hodně… otevřená.“

Lilou se potutelně usmála. „Udělala ze skandálu umění. Už teď je z ní, jak se to řekne… une légende. Ale nemá dost síly žít svůj život.“ Cigareta tiše zapraskala, jak z ní Lilou popotáhla. „Znáš její Tance neřesti, děsu a extáze?“

„No… slyšela jsem o nich.“

„Pravda, jsi ještě moc mladá. Už je to pár let, co tohle tančila. Se Sebastianem Drostem. Bylo to scandaleux. Mais génial.“ Lilou vstoupil do očí melancholický výraz. „Má ráda obojí – ženy i muže.“

Serafina pocítila nevoli.

Upírala zrak na fotografie, které Lilou stále držela v ruce. Tu noc se ve strašné naivitě vydala všanc neznámým osobám, lidem hluboce zakořeněným v nočním životě velkoměsta. Dělá snad v tomto okamžiku stejnou chybu? Může jí Lilou vůbec nějak pomoct?

„A co dělala Anita ten večer v Metropolu?“ slyšela Lilou položit další otázku. „Měla představení?“

„Ano. Ale já jsem tam šla proto, abych se dozvěděla něco o své matce.“

„O matce?“

„Ona… ona byla také tanečnice.“

„Ach! Très interéssant! Byla?“

„Nevím, kde je a co dnes dělá.“ Serafina vzdychla. „Velmi brzy mě opustila.“

„Chtěla bys ji najít.“

„Jistě! Pokud ještě žije.“

„Víš, jak se jmenuje?“

„Ne. Znám ji jen z vyprávění. A z několika fotografií.“

„Kdo ti o ní vyprávěl?“

„Otec. Vychoval mě. Ale o matce mi řekl jen to nejnutnější, když jsem se ptala. Její jméno nikdy neuvedl. Pokud šlo o matku, byla mezi námi zeď mlčení.“

Lilou zamáčkla cigaretu a pohlédla zamyšleně na Serafinu. „Anita Berberová tvou matku znala?“

„Jako dítě jsem jednou našla fotku, na níž jsou údajně obě společně. Celá léta jsem ji schovávala – v jedné knížce.“ Serafina polkla.

„Pak se musely znát – nebo se ještě znají.“

Serafina přikývla. „Ale ten obrázek není všechno. Ještě jsem dostala jeden… vzkaz.“

„Vzkaz?“

„Ano. Já vím, zní to… naivně a sama nevím, proč jsem tomu tenkrát uvěřila. Každopádně jsem krátce po otcově smrti dostala dopis, v němž stálo, že se dozvím hodně o své matce, když daný večer přijdu do Metropolu. Vycházela jsem z toho, že ho napsala Anita Berberová, i když podpis byl nečitelný. Byla jsem velmi rozrušená a nenapadlo mě si to ověřit.“

„Et– tak jsi tam šla. Se zmíněnými následky.“

„Ano.“

„Anita ti ale žádný vzkaz neposlala.“

„Ne. Ukázala jsem jí ten obrázek s mou matkou, ale ona tvrdila, že o ní nic neví. Chystala jsem se, že se vrátím domů, ale nabídli mi sklenici šampaňského…“

„Donc. Začněme tedy přesto u Anity. Ten večer byla každopádně u toho.“

„A připustila, aby vznikly tyhle fotografie.“

„Anita na těch obrázcích jistě neshledávala nic špatného. Pro ni je úplně normální takhle pózovat.“ Lilou pokrčila čelo. „Každopádně musí vědět, kdo jsou ty další osoby na fotografiích.“

Serafina pochybovačně vzhlédla. „Nic špatného…?

„Ovšem.“ Lilou rozložila fotografie do vějíře. „Špatný je ten člověk, který ty snímky zneužívá, aby tě vydíral.“

Serafina sepjala ruce. „Ale proč to dělá? Vždyť já ho vůbec neznám!“

„Ale on zná tebe. To mnohým lidem stačí. Až budu příští týden v Berlíně, pokusím se Anitu Berberovou vyhledat. Snad mi dokáže říct, jak se to všechno přihodilo. Tak bychom mohly brzy vědět, kdo za tím vězí.“

Francouzčina sebedůvěra Serafinu povzbudila. Zdálo se, že nabízenou pomoc myslí vážně. Poprvé od onoho prvního večera v Degerlochu, kdy jí fotografie doslova padly do ruky, pocítila Serafina něco jako naději. „Jak to bude dál?“

„Něco vymyslím.“ Lilou se na ni podívala a zamyšleně si zajela rukou do vlasů. „Přijď sem pozítří odpoledne.“

Serafina vycítila, že jejich rozhovor je u konce. Sebrala fotografie a dopis a strčila je do kabelky. „Tak pozítří,“ zopakovala a vstala. „Děkuju, Lilou.“

„To je přece samozřejmost. Musíme držet při sobě, nous femmes.“ Lilou na ni mrkla a zvedla se rovněž. Coco okamžitě vyskočil a se štěkáním pádil za oběma ženami ke dveřím.

„Hodný pejsek,“ uklidnila ho Lilou. Otevřela dveře a propustila Serafinu ven. „A víš co?“ dodala na prahu. „Právě jsem dostala opravdovou chuť překazit tomu člověku řemeslo.“

5. KAPITOLA

Obchodní dům Schocken ve Stuttgartu,

5. května 1926

„Je to příjemná vůně, milostivá paní, vhodná pro každou denní dobu,“ radila ochotně Elise a podala starší, viditelně movité zákaznici umně tvarovaný flakonek zdobený stylizovanými včelkami. „Jenom na večer bych volila něco opulentnějšího.“

Dáma si nechala kápnout trošičku drahé esence na hřbet ruky, rozetřela ji a přivoněla. „Voní opravdu kouzelně. Po květinách, ale decentně. Tak, jak to mám ráda.“

„Après L´Ondée. Velmi jemná kompozice z fialky, irisu a vanilky. Après L´Ondée znamená něco jako Svěží vzduch po dešti. A má hodně neobvyklou lahvičku, milostivá paní.“

„Moc hezkou, máte pravdu, slečno. Zabalte mi ji, já se mezitím ještě trochu porozhlédnu po obchodě.“

„Velice ráda, a dopřejte si čas, milostivá paní,“ rozloučila se Elise.

Den začínal slibně. Sotva před čtvrthodinou se otevřely dveře nedávno dohotoveného obchodního domu a zákazníci se nahrnuli do jednotlivých pater. Moderní architektura s neonovým nápisem nad vchodem přitahovala kupující. Zboží vkusně a přehledně uspořádané na regálech a pultech z leštěného dřeva lákalo k prohlížení, nabídka sahala od běžného každodenního artiklu až po vybrané speciality a díky přiměřeným cenám tu každý našel něco pro sebe. Nebyl to jen obchod pro nejvyšší kupní sílu.

Elise byla šťastná, že zde získala místo prodavačky, a do své nové úlohy se velmi rychle zapracovala, i když trochu litovala, že ji neobsadili do oddělení textilu. Hned si začala hledat informace o mýdlech a krémech, zubních pastách a vlasových přípravcích, hlavně ale o velkých parfumérkách, o složení prodávaných parfémů a jejich výrobě.

Milovala svou práci. Nejen proto, že zde zažívala uznání. Celý den byla zahalená do oblaku příjemných vůní, které ostře kontrastovaly s odérem vosku na podlahy a nečištěných záchodů v činžovním domě, kde obývala byt se svými stárnoucími rodiči.

Momentálně nebyl v dohledu žádný zákazník, a tak nakoukla nenápadně do kapesního zrcátka a uhladila si světle blond vlasy, které si nedávno nechala ostříhat do zvlněného pážecího účesu. K velké nelibosti otce, do jehož lamentování se jako obvykle přidala i matka, ačkoli Elise byla přesvědčená, že právě jí se její nový účes docela líbí.

Co naplat. Ty dva už nikdo nepředělá. Oba už překročili šedesátku a žili v dávno překonaném světě, kdy Německo mělo svého císaře a Württembersko krále. Mládí a stáří se nesnáší pohromadě. Elise věděla, že je načase odstěhovat se a začít samostatný život. Udělá to, jakmile si to bude moct finančně dovolit.

Koutkem oka pozorovala provoz kolem sebe. Její místo bylo za dlouhým pultem z ořechového dřeva. Za sebou měla prosklené, zrcadly vyložené dřevěné vitríny. Dvě mladé ženy procházely kolem, jejich zájem ale patřil naproti vystavenému koženému zboží.

Elise se právě chystala přerovnat flakony s parfémy na skleněných poličkách, když její zrak upoutala známá mužská postava. Směřoval přímo k ní. Tělem jí projel lehký úlek.

To přece není možné! On? Tady?

Na krátký okamžik zavřela oči, ale když je opět otevřela, postava se nerozplynula. Místo toho byla o hodný kus blíž. Podlomila se jí kolena.

Co dělá Anton Rothmann po ránu v obchodním domě? Podle svých vlastních slov má v dílně tolik práce, že se přes den vůbec nemůže utrhnout. Že by dnes udělal výjimku? Kvůli ní?

Anton se jí zalíbil od první chvíle, kdy ho poznala. Dvakrát si spolu vyšli a Elise zjistila, že se vyznačuje nejen pohledným zevnějškem, ale i sebejistým, a přitom pozorným vystupováním. Dokázala si představit, že by mezi nimi mohlo vzniknout něco víc. Ne, přála si to. Víc než cokoli jiného. Možná ne hned, ale časem, až se více poznají. Teď se zastavil, aby si prohlédl vystavená růžová mýdla. Elise zneklidněla a bezděčně udělala pár krůčků směrem k němu. Přitom v rozpacích přejela ukazováčkem po pultu, jako by z něho chtěla setřít imaginární prach. Asi ji chce překvapit tady na jejím pracovišti. Je to hezké gesto. Koneckonců jeho továrnu na klavíry už zná. Tam se poprvé setkali, když byla pověřena divadlem, aby u něj objednala opravu koncertního křídla. Hned poté, co mu vylíčila problém s nástrojem, se dali do hovoru. Bavili se spolu dobrou hodinu, o jejím nástupu u Schockenů a jeho práci v dílně. Až když se ho zeptala na rodinu, začal být skoupý na slovo. Dozvěděla se jenom to, že nějakým způsobem patří k Čokoládovně Rothmann.

Podívala se jeho směrem. S přívětivým úsměvem k ní přistoupil. Srdce se jí rozbušilo. Rozpoznávala výrazný nos, téměř černé vlasy, vysoký vzrůst – jen celkové držení těla nějak nepasovalo k obrazu, který si o něm za těch několik málo hodin, které spolu strávili, udělala. Jako by jí dával najevo jistou převahu. Také nápadně módní oblečení jí bylo cizí, ale možná ho jen málo zná. Jeho nezávazný výraz ji nutil ke zdrženlivosti. Opatrně se usmála.

„Dobrý den, slečno,“ pozdravil a zběžně se dotkl slamáku. „Máte tu úžasný výběr mýdel a parfémů, všechna čest.“

„Nejlepší ve městě,“ přisvědčila Elise zmatená tím formálním oslovením. Dělá si z ní legraci?

„Ano? Sháním nějakou zcela speciální vůni. Pro jednu… ehm… dámu.“ Přimhouřil oči a nechal svůj pohled klouzat nejen po flakonech ve vitrínách, ale i po její postavě. Takhle bezprostředně své zalíbení předtím neprojevoval. Měla by to pokládat za impertinenci, ale Elise měla náhle pocit, jako by jí v břiše tančily tisíce motýlků.

Opravdu teď koupí parfém, aby jí ho věnoval? Trochu zvláštní způsob vyznání lásky. Ale neobyčejně šarmantní. Vzrušující.

Šimrání v břiše přešlo do celého těla.

„Tedy?“ naléhal.

Elise si uvědomila, že na něj zírá. „Ehm, totiž, já…,“ snažila se reagovat, ale nenapadla ji žádná slova.

„Je něco v nepořádku?“ zeptal se a povytáhl jedno obočí. Jako by se opravdu divil.

Elise zavrtěla hlavou. „N… ne, všechno je v nejlepším pořádku, pane…“

„Rothmann.“

„Ano, ovšem… pane Rothmanne.“

Je to on. Nadevší pochybnost.

Stojí před ní Anton Rothmann.

Ale proč na ni pro všechno na světě hází takové cukrbliky a přitom se tváří, jako by ji neznal? Snažila se pochopit situaci.

Přišel koupit voňavku pro nějakou ženu. To jí řekl. Ale zcela očividně nejde o ni samotnou.

Povznesenou náladu vystřídalo hluboké zklamání.

Kde se v něm vzala ta neomalenost vyhledat ji na jejím pracovišti, tvářit se, jako by ji v životě neviděl, a nechat si od ní poradit s výběrem parfému pro jinou? Žádný z jejích dosavadních ctitelů by si takovou drzost nedovolil.

„Tak co, slečno? Doporučíte mi něco?“ zeptal se znovu se stěží potlačovanou netrpělivostí. „Rozhodně bych prosil něco moderního.“

Elise měla sto chutí říct mu od plic, co si o jeho chování myslí. Místo toho ale vybrala ze široké nabídky tři flakony. Nervózně přejížděla po regále a jedna lahvička jí málem vypadla z ruky. Nakonec je ale vyskládala vedle sebe na pult.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čokoládovna: Zlatá léta.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.