Jennifer Lynn Barnesová

HRA O DĚDICTVÍ

THE INHERITANCE GAMES

Copyright © 2020 by Jennifer Lynn Barnes

All rights reserved.

Translation © Veronika Volhejnová, 2022

ISBN 978-80-242-8066-0

Samuelovi

KAPITOLA 1

Když jsem byla malá, máma neustále vymýšlela nějaké hry. Hru na ticho. Hru na to, komu déle vydrží sušenka. Zvlášť oblíbená hra byla „na maršmelouna“ – při té se jedly maršmelouny a člověk přitom měl na sobě vevnitř v bytě tlustou bundu z charity, aby se nemuselo zapínat topení. Baterková hra se hrála, když vypnuli elektřinu. Skoro nikdy jsme nikam normálně nechodily – závodily jsme. Podlaha byla skoro pořád láva, na kterou se nesmělo šlápnout. Polštáře byly hlavně od toho, aby se z nich stavěly bunkry.

Hra, která nám vydržela nejdéle, se jmenovala Mám tajemství. Máma totiž tvrdila, že by každý měl aspoň jedno tajemství mít. Občas to moje uhodla, občas ne. Hrály jsme to každý týden až do doby, kdy mi bylo patnáct a máma kvůli jednomu svému tajemství skončila v nemocnici.

A než jsem se vzpamatovala, máma už nebyla.

„Jseš na tahu, princezno.“ Chraplavý hlas mě vrátil do současnosti. „Nebudu čekat do večera.“

„Nejsem princezna,“ odsekla jsem a pošoupla po šachovnici jezdce. „Jseš na tahu, dědku.“

Harry se na mě zamračil. Nevěděla jsem, jak je vlastně starý, a neměla jsem tušení, jak se stal bezdomovcem a proč žije v parku, kde každý den ráno hrajeme šachy. Věděla jsem ale, že je to těžký soupeř.

„Ty jsi příšerná,“ brblal a obhlížel šachovnici.

O tři tahy později jsem ho měla. „Šach mat. A víš, co to znamená, Harry.“

Ošklivě se po mně podíval. „Musím si od tebe nechat zaplatit snídani.“ Takové jsou podmínky naší dlouhodobé sázky. Když vyhraju, nemůže odmítnout jídlo zadarmo.

Ke své cti musím říct, že jsem se vytahovala jen trošku. „Je to fajn pocit, být královna.“

Do školy jsem dorazila včas, ale taktak. Mám ve zvyku dělat věci na doraz. A balancuju na hraně, i pokud jde o známky. S jak malou snahou dokážu ještě dostat jedničku? Nejsem líná, jen praktická. Klidně budu mít z testu jen 92 bodů, a ne 98 ze sta, když místo učení zvládnu směnu navíc.

Zrovna jsem si při španělštině chystala osnovu eseje na anglinu, když mě zavolali k řediteli. Holky jako já jsou obvykle neviditelné. Ředitel si nás k žádným pohovorům nevolá. Působíme přesně tolik potíží, kolik si můžeme dovolit, což v mém případě znamená vůbec žádné.

„Avery.“ Způsob, jakým mě ředitel Altman přivítal, by se rozhodně nedal nazvat vřelým. „Posaďte se.“

Udělala jsem to.

Složil ruce na psacím stole. „Předpokládám, že víte, proč jste tady.“

Neměla jsem tušení, čím jsem si vysloužila pozornost školní správy, ledaže by šlo o ten poker, který jsem každý týden organizovala na školním parkovišti a kterým jsem financovala Harryho snídaně, a někdy i své vlastní. „Je mi líto, ale nevím,“ řekla jsem a snažila se, aby to znělo dostatečně pokorně.

Ředitel chvíli mlčel a pak ke mně postrčil pár papírů scvaknutých sešívačkou. „Tohle je test z fyziky, který jste psala včera.“

„Jo.“ Tuhle odpověď zřejmě slyšet nechtěl, ale nevěděla jsem, co jiného bych měla říct. Projednou jsem se vážně učila. Neměla jsem tušení, co jsem tam mohla zvrtat tak hrozně, aby si to vyžádalo zásah shora.

„Pan Yates ty testy oznámkoval, Avery. Vy jste byla jediná, kdo měl plný počet bodů.“

„Skvěle,“ řekla jsem, protože jsem se záměrně snažila neopakovat znova jo.

„To není nic skvělého, mladá dámo. Pan Yates schválně připravuje takové testy, aby skutečně prověřily schopnosti studentů. Za dvacet let ještě ani jednou nikdo nezískal plný počet bodů. Už chápete, v čem je problém?“

„V učiteli, co připravuje testy, které většina studentů nezvládne?“ odsekla jsem instinktivně dřív, než jsem se stačila kousnout do jazyka.

Ředitel naštvaně přimhouřil oči. „Jste dobrá studentka, Avery. Opravdu dobrá, s přihlédnutím k okolnostem. Ale nedá se o vás říct, že byste byla špičková.“

Byl to pravda. Proč jsem tedy měla pocit, jako by mě praštil do břicha?

„Ne že bych s vaší situací nesoucítil,“ pokračoval ředitel, „ale potřebuju, abyste se mnou mluvila upřímně.“ Podíval se mi do očí. „Věděla jste, že pan Yates ukládá kopie všech testů do cloudu?“ On si myslí, že jsem podváděla! Seděl tam, významně se na mě díval, a já si ještě nikdy v životě nepřipadala neviditelnější. „Rád bych vám pomohl, Avery. Vedete si výjimečně dobře s ohledem na okolnosti, které vám život připravil. Byl bych velice nerad, aby vám něco zkazilo plány, které snad do budoucna máte.“

„Plány, které snad mám?“ opakovala jsem. Kdybych měla jiné příjmení, kdybych třeba měla tátu zubaře a matku v domácnosti, rozhodně by ho nenapadlo mluvit o tom, že snad uvažuju o nějaké budoucnosti. „Jsem ve třetím ročníku,“ procedila jsem skrz zaťaté zuby. „Až příští rok ze školy vyjdu, budu mít už odpracováno kreditů tak nejmíň na dva semestry vysoké. A podle výsledků testů bych měla splnit kritéria pro stipendium na Connecticutské univerzitě, která má jeden z nejlepších programů pojistněmatematické vědy v zemi.“

Pan Altman svraštil čelo. „Pojistněmatematické vědy?“

„Statistika a řízení rizik.“ Ideální by pro mě byla kombinace matiky a pokeru, jenže ta studovat nejde a tohle je tomu nejblíž. A kromě toho je to obor, s jakým člověk prakticky nikdy nemá problém najít zaměstnání.

„Máte v oblibě kalkulované riziko, slečno Grambsová?“

Jako třeba podvádění? Nemohla jsem si dovolit rozčílit se víc, než jsem byla. Místo toho jsem si představila, že hraju šachy. V duchu jsem si připravovala příští tahy. Holky jako já si nemůžou dovolit vybuchnout. „Nepodváděla jsem,“ odpověděla jsem klidně. „Učila jsem se.“

Našla jsem si na to čas – v jiných hodinách, mezi směnami, pozdě večer, kdy už bych byla měla spíš spát. O Yatesovi se ví, že dává nemožně těžké testy, a tak jsem měla chuť posunout hranici možného. Místo abych zkoušela, co mi ještě projde, jsem jedenkrát zkusila jít na doraz.

A tohle mám z toho, protože holky jako já přece nezvládají bez chyby nemožné testy.

„Klidně ten test napíšu znovu,“ řekla jsem a snažila se, aby to neznělo vztekle nebo, což by bylo ještě horší, ublíženě. „Znova dostanu stejný počet bodů.“

„A co kdybych vám řekl, že pan Yates připravil nový test? Úplně nové otázky, ale stejně těžké jako ty předchozí.“

Nezaváhala jsem. „To beru.“

„Mohlo by se to zařídit zítra během třetí hodiny, ale musím vás varovat, že by bylo mnohem lepší, kdybyste –“

„Hned.“

Ředitel na mě vytřeštil oči. „Prosím?“

Zapomeň na pokoru. Zapomeň na neviditelnost. „Chci ten nový test napsat teď a tady, u vás v ředitelně.“

KAPITOLA 2

„Těžký den?“ zeptala se Libby. Moje sestra je o sedm let starší než já a je tak empatická, až jí to škodí – a mně taky.

„Jsem v pohodě,“ odpověděla jsem. Kdybych jí vylíčila, co se dělo v ředitelně, jen by si dělala starosti. A dokud Yates neoznámkuje můj druhý test, stejně s tím nemůže nikdo nic dělat. Změnila jsem téma. „Dýška dneska celkem šly.“

„Jak moc šly?“ Stylem je Libby něco mezi punkerkou a gotičkou, ale co se týče osobnosti, je to věčná optimistka. Myslí si, že i v zapadlé jídelně, kde všechny předkrmy stojí šest devadesát devět, může člověk klidně dostat stodolarové spropitné.

Vtiskla jsem jí do dlaně hrst zmačkaných dolarovek. „Dost na to, abych mohla něco přidat na nájem.“

Libby se mi pokusila peníze vrátit, ale než to stihla, uskočila jsem. „Já po tobě ty peníze hodím,“ varovala mě přísně.

Pokrčila jsem rameny. „Uhnu.“

„Ty jsi nemožná.“ Libby peníze neochotně uložila. Zničehonic odněkud vytáhla formu na muffiny a přísně se na mě podívala. „Ale abys mi to vynahradila, tak si vezmeš muffin.“

„Rozkaz, madam.“ Sáhla jsem po muffinu, který mi podávala, ale pak jsem se podívala na linku a zjistila jsem, že upekla nejen muffiny. Měla tam taky cupcaky. Sevřel se mi žaludek. „Libs, to snad ne.“

„Není to tak, jak si myslíš,“ ujistila mě Libby. Ona totiž cupcaky peče zásadně jako omluvu. Peče je z provinilosti. Je to její způsob, jak říct: „Prosím tě, nezlob se na mě.“

„Není to tak, jak si myslím?“ opakovala jsem tiše. „Takže on se nestěhuje zpátky?“

„Tentokrát to bude jiný,“ slibovala Libby. „A ty cupcaky jsou čokoládový!“

Moje nejoblíbenější.

„Nikdy to nebude jiný,“ odsekla jsem. Jenže kdybych ji o tom byla schopná přesvědčit, už by se to stalo.

A jako kdyby to byla narážka, napochodoval dovnitř Libbyin přítel, s kterým se neustále rozchází a zas dává dohromady. Jeho oblíbená činnost je mlátit do zdi a vytahovat se, co je za frajera, že nemlátí do Libby. Sebral z linky cupcake a významně si mě změřil. „Čau, lolito.“

„Drakeu,“ napomenula ho Libby.

„To byl fór.“ Drake se usmál. „To je snad jasný, že si dělám srandu. Ty a tvoje ségra se prostě musíte naučit rozumět vtipu.“

Není tu ještě ani minutu, a už zas za něco můžeme my. „Tohle není zdravý,“ řekla jsem Libby. Nechtěl, aby mě k sobě vzala – a nikdy ji za to nepřestal trestat.

„Není to tvůj byt,“ zavrčel Drake.

„Avery je moje sestra,“ upozornila ho Libby.

„Poloviční,“ opravil Drake a pak se usmál. „Vtip.“

Nebyl to vtip, ale na druhou stranu to taky nebyla lež. Libby a já máme stejného – nepřítomného – otce, ale každá jinou matku. Když jsme byly malé, vídaly jsme se nejvýš jednou dvakrát do roka. Nikdo přede dvěma lety nečekal, že si mě vezme do opatrovnictví. Byla mladá a měla co dělat, aby se uživila sama. Ale byla to Libby. Libby má prostě lidi ráda.

„Jestli tady bude bydlet Drake,“ řekla jsem jí tiše, „tak já ne.“

Libby s povzdechem uchopila cupcake do obou dlaní. „Dělám, co můžu, Avery.“

Vždycky se snažila lidi potěšit. A Drake ji rád staví mezi nás. Používá mě, aby jí ublížil.

A já prostě nebudu čekat na den, kdy přestane mlátit do zdí.

„Kdybys mě potřebovala,“ sdělila jsem Libby, „tak bydlím v autě.“

KAPITOLA 3

Můj prastarý pontiac je pěkná šunka, ale přinejmenším v něm funguje topení. Většinou. Zaparkovala jsem zezadu u jídelny, aby mě nikdo neviděl. Libby mi psala, ale já se nedokázala přimět k odpovědi, a tak jsem na telefon jen zírala. Displej byl prasklý. Data jsem neměla prakticky žádná, takže internet nepřicházel v úvahu. Ale měla jsem neomezené esemesky.

Na celém světě existuje kromě Libby přesně jedna osoba, které stojí za to psát. Poslala jsem Max krátkou a nevinnou zprávu: Ty-víš-kdo je zpátky.

Odpověď nepřišla hned. Maxini rodiče hodně trvají na „čase bez telefonu“ a často jí mobil zabavují. Taky jí občas kontrolují zprávy. Proto jsem Drakea nejmenovala a nezmínila jsem se o tom, kde trávím noc. Ani rodina Liuových, ani moje sociální pracovnice nemusejí vědět, že nejsem tam, kde být mám.

Odložila jsem telefon. Podívala jsem se na batoh, který jsem měla na vedlejším sedadle, ale usoudila jsem, že zbytek úkolů může počkat na ráno. Sklopila jsem sedadlo a zavřela oči. Ale nemohla jsem usnout, a tak jsem sáhla do palubní přihrádky a vytáhla jedinou cennou věc, která mi zůstala po mámě: hromádku pohlednic. Jsou jich desítky. Desítky míst, kam jsme chtěly jet spolu.

Havaj. Nový Zéland. Machu Picchu. Postupně jsem si je prohlížela a představovala jsem si, že jsem kdekoli jinde než tady. V Tokiu, na Bali, v Řecku. Nevím přesně, jak dlouho jsem takhle snila, když mi pípl telefon. Zvedla jsem ho a objevila na něm Maxinu odpověď na mou zprávu o Drakeovi.

Ten klokot. A potom, o chvilku později: Jsi v pohode?

Max se odstěhovala během léta po osmé třídě. Většinou spolu komunikujeme písemně a ona odmítá psát sprostá slova, aby je neviděli její rodiče.

Takže musí být trochu vynalézavá.

Jo dobry, odpověděla jsem, a to stačilo, aby se místo mě spravedlivě rozhořčila

TEN CUMAK ZASTLANEJ AT SE POBERE DO VEJSKY A TAHNE DO MAJZLIKU!

Vteřinu nato se telefon rozezvonil. „Jsi vážně v pohodě?“ zeptala se Max, když jsem to zvedla.

Podívala jsem se zase na pohlednice, které jsem měla v klíně, a sevřelo se mi hrdlo. Já tu střední školu dodělám. Požádám si o každé stipendium, kde budu splňovat podmínky. Opatřím si použitelný diplom, který mi umožní slušně placenou práci na dálku.

Procestuju celý svět.

Přerývaně jsem vydechla a pak jsem odpověděla: „Však mě znáš, Maxine. Já vždycky dopadnu na nohy.“

KAPITOLA 4

Pochopitelně že jsem druhý den za to přespání v autě zaplatila. Bolelo mě celé tělo a osprchovat jsem se musela po tělocviku, protože papírové utěrky na záchodě u jídelny přece jen nezvládnou všechno. Neměla jsem čas si usušit vlasy, takže když jsem dorazila na další hodinu, kapalo ze mě. Obzvlášť pěkný pohled na mě asi nebyl. Ale celý život chodím do školy se stejnými lidmi. Jsem pro ně něco jako tapeta.

Nikdo na mě nekouká.

„V Romeovi a Julii najdeme řadu rčení – drobných moudrých vět, vystihujících chod světa a lidskou povahu.“ Naše angličtinářka je mladá a bere učení vážně. A taky mám silné podezření, že pije moc kafe. „Nechme na chvíli Shakespeara stranou. Vzpomene si někdo na nějaké běžné rčení?“

Žebrácká polívka nemá oči, pomyslela jsem si. Hlava mi třeštila a z vlasů mi kapalo na záda. Kde nic není, ani čert nebere. Bez peněz do hospody nelez.

Otevřely se dveře do třídy. Sekretářka ředitele počkala, až si jí učitelka všimne, a pak oznámila tak hlasitě, že to slyšela celá třída: „Avery Grambsová má přijít do ředitelny.“

Nejspíš mi už oznámkovali ten test.

Mám dost rozumu, abych nečekala omluvu. Ale taky jsem nečekala, že na mě ředitel bude čekat už u stolu sekretářky, rozzářený, jako kdyby ho právě navštívil papež. „Avery!“

V hlavě se mi okamžitě rozječel poplašný signál, protože nikdo se nikdy netvářil takhle potěšeně, že mě vidí.

„Pojďte dál.“ Otevřel dveře do ředitelny a já uvnitř zahlédla známý, zářivě modrý ohon.

„Libby?“ řekla jsem. Měla na sobě svou zdravotnickou halenu s lebkami a nebyla nalíčená, což oboje naznačovalo, že přišla rovnou z práce. Uprostřed směny. Ošetřovatelé v pečovateláku si nemůžou dovolit jen tak zmizet z práce uprostřed směny.

Pokud se nestane něco vážného.

„Je táta…“ Nedokázala jsem tu otázku doříct.

„Váš otec je v pořádku.“ Hlas, který toto prohlášení pronesl, nepatřil ani Libby, ani řediteli Altmanovi. Prudce jsem se otočila a podívala se ještě za svou sestru. Ředitelovo křeslo bylo obsazené – seděl v něm kluk ne o moc starší než já.

Co se to tu děje?

Na sobě měl oblek a vypadal jako někdo, kolem koho se obvykle rojí rozsáhlý doprovod.

„Přinejmenším včera,“ pokračoval sytým hlasem s precizní odměřenou výslovností, „byl Ricky Grambs živý, zdravý a spokojeně vyspával opici v motelovém pokoji v Michiganu, hodinu cesty od Detroitu.“

Pokusila jsem se na něj nevyvalit oči – a nepovedlo se mi to. Blond vlasy. Světlé oči. Rysy tak ostré, že by mohly řezat kámen.

„Jak tohle můžete vědět?“ obořila jsem se na něj. Dokonce ani já nevím, kde se ten flákač, kterého mám za otce, právě vyskytuje. Jak to zjistil on?

Kluk v obleku na mou otázku neodpověděl. Místo toho povytáhl obočí. „Pane řediteli?“ prohodil. „Mohl byste nás nechat na okamžik o samotě?“

Ředitel otevřel ústa a zřejmě se chtěl ohradit proti tomu, že ho někdo vyhazuje z vlastní kanceláře. Ale klukovi vyjelo obočí ještě výš.

„Domnívám se, že jsme se na něčem domluvili.“

Altman si odkašlal. „Samozřejmě.“ A pak se prostě obrátil a odpochodoval. Dveře se za ním zavřely a já jsem dál nechápavě civěla na kluka, který ho vyhodil.

„Ptala jste se, jak vím, kde je váš otec.“ Oči měl stejné barvy jako ten oblek – šedé, skoro stříbrné. „Pro tuto chvíli by bylo nejlepší, abyste prostě předpokládala, že vím všechno.“

Jeho hlas by se docela dobře poslouchal, nebýt těch slov. „Chlápek, co si myslí, že ví všechno,“ zavrčela jsem. „To je novinka.“

„Holka s jazykem jako meč,“ odsekl. Stříbrné oči se zadívaly do mých a koutky úst se maličko nadzvedly.

„Kdo jste?“ zeptala jsem se. „A co chcete?“ Ode mě, dodalo něco v mé hlavě. Co chcete ode mě?

„Chci jen vyřídit vzkaz,“ odpověděl a mně se srdce rozbušilo rychleji, ačkoli bych přesně nedokázala říct proč. „Vzkaz, který se ukázalo dost obtížné poslat tradičním způsobem.“

„Za to asi můžu já,“ vložila se do toho provinile Libby.

„Za co asi můžeš ty?“ Obrátila jsem se k ní, vděčná za záminku, abych přestala zírat na Stříbrookého. Přesto jsem ale musela bojovat s chutí znova se na něj podívat.

„Především bys měla vědět,“ řekla Libby tak vážně, jak může mluvit člověk v ošetřovatelské haleně s lebkami, „že jsem neměla tušení, že by ty dopisy mohly být pravé.“

„Jaké dopisy?“ Nic jsem nechápala. Byla jsem v téhle místnosti jediná, kdo zjevně nevěděl, co se děje, a nemohla jsem se zbavit dojmu, že jsem tím pádem ve značné nevýhodě. Asi jako kdybych stála na kolejích a netušila, odkud se přiřítí vlak.

„Dopisy,“ řekl ten kluk v obleku a jeho hlas jako by mě úplně ovíjel, „které už téměř tři týdny posílali advokáti mého dědečka doporučeně do vašeho bydliště.“

„Myslela jsem, že je to podvod,“ vysvětlila Libby.

„Ujišťuji vás,“ prohlásil ten kluk lahodným hlasem, „že není.“

Měla jsem dost rozumu, abych nepřikládala nějakou váhu ujišťování hezkých týpků.

„Raději začnu od začátku.“ Složil ruce na stůl mezi námi a palcem pravé ruky začal zlehka kroužit kolem manžetového knoflíčku na levém zápěstí. „Jmenuji se Grayson Hawthorne. Jsem tady v zastoupení firmy McNamara, Ortega a Jones, advokátní kanceláře se sídlem v Dallasu, která spravuje pozůstalost mého dědečka.“ Světlé oči se setkaly s mými. „Můj dědeček začátkem tohoto měsíce zemřel.“ Významná pauza. „Jmenoval se Tobias Hawthorne.“ Pozorně sledoval, jak reaguju – nebo přesněji, jak nereaguju. „Říká vám to jméno něco?“

Zase se mi vrátil pocit, že stojím na kolejích. „Ne,“ odpověděla jsem. „Mělo by?“

„Můj dědeček byl velice bohatý člověk, slečno Grambsová. A zdá se, že kromě naší rodiny a lidí, kteří pro něj celé roky pracovali, zanechal ve své závěti odkaz i vám.“

Slova jsem slyšela, ale nedokázala jsem si je přebrat. „V čem?“

„V závěti,“ opakoval Grayson a zlehka se pousmál. „Nevím, co vám přesně odkázal, ale vaše přítomnost je nezbytná při čtení poslední vůle. Už to odkládáme několik týdnů.“

Jsem celkem inteligentní osoba, ale teď jsem měla pocit, že Grayson Hawthorne mluví švédsky.

„Proč by mi váš dědeček něco odkazoval?“ nechápala jsem.

Grayson vstal. „To je dobrá otázka.“ Vystoupil zpoza stolu a já najednou přesně věděla, odkud se ten vlak na mě řítí.

Od něj.

„Dovolil jsem si zařídit vám předem cestu.“

To nebylo pozvání. To bylo předvolání. „A co vás vede k domněnce –,“ začala jsem, ale Libby mi skočila do řeči. „Výborně!“ prohlásila a střelila po mně varovným pohledem.

Grayson se poťouchle usmál. „Nechám vás chvíli o samotě.“ Chvíli si mě ještě měřil a pak bez dalšího slova vyšel ze dveří.

Když byl pryč, Libby a já jsme celých pět vteřin mlčely. „Nevykládej si to špatně,“ zašeptala konečně, „ale já myslím, že to je možná Bůh.“

Ušklíbla jsem se. „Rozhodně si to o sobě myslí.“ Teď když byl pryč, bylo snazší mávnout rukou nad tím, jak na mě zapůsobil. Co to musí být za člověka, že je takhle absolutně sebejistý? Bylo to znát z každého jeho gesta a slova, ze všeho, co dělal. Pro tohohle člověka byla moc stejně samozřejmá jako gravitace. Svět skákal, jak Grayson Hawthorne pískal. Co si nedokázal koupit za peníze, to mu zřejmě dokázaly opatřit ty oči.

„Začni od začátku,“ řekla jsem Libby. „A nic nevynechávej.“

Hrála si s inkoustově černými špičkami modrého ohonu. „Asi přede dvěma týdny začaly chodit dopisy – adresované tobě, ale mým prostřednictvím. Psalo se v nich, že jsi něco zdědila, a byl tam telefon, na který máme zavolat. Myslela jsem, že je to podvod. Jako ty maily, co tvrdí, že jsou od nějakého cizího prince.“

„Proč by mi ten Tobias Hawthorne – se kterým jsem se nikdy nesetkala a nikdy o něm ani neslyšela – něco odkazoval?“ nechápala jsem.

„To nevím,“ pokrčila Libby rameny, „ale tenhle –“ ukázala směrem, kam odešel Grayson – „podvod není. Viděla jsi, jak vyběhl s ředitelem? Jak myslíš, že ho přesvědčil? Podplatil ho… nebo mu vyhrožoval?“

Oboje. Spolkla jsem tu odpověď, vytáhla jsem mobil a napojila se na školní wifinu. Zapátrala jsem po internetu po Tobiasi Hawthornovi a vzápětí už jsme četly novinový titulek: Známý filantrop zemřel ve věku 78 let.

„Víš, co znamená filantrop?“ zeptala se mě Libby vážně. „To znamená bohatý.“

„Znamená to někoho, kdo dává peníze na charitu,“ opravila jsem ji.

„Takže je bohatý.“ Zaškaredila se na mě. „Co když jsi taky charita? Neposlali by jeho vnuka, aby tě přivezl, kdyby ti odkázal jen pár stovek dolarů. Určitě to budou tisíce. Mohla bys cestovat, Avery, nebo si zaplatit vysokou nebo si koupit lepší auto.“

Už se mi zase rozbušilo srdce. „Proč by mi někdo úplně cizí cokoli odkazoval?“ zopakovala jsem a usilovně potlačovala touhu snít. Nebyla jsem si totiž jistá, jestli bych dokázala přestat, kdybych s tím jen na vteřinu začala.

„Třeba znal tvoji mámu,“ napadlo Libby. „Nevím, ale jedna věc je jasná: že na to čtení poslední vůle musíš jet.“

„Nemůžu se prostě jen tak sebrat a odjet,“ namítla jsem. „A ty taky ne.“ Obě bychom prošvihly práci a já školu. Jenomže… když nic jiného, taková cesta by aspoň na chvilku odvedla Libby od Drakea.

A jestli je to pravda… Bylo čím dál těžší nemyslet na to, co by to mohlo znamenat.

„Příští dva dny za mě bere směny někdo jiný,“ informovala mě Libby. „A za tebe taky. Trochu jsem telefonovala.“ Vzala mě za ruku. „No tak, Avery. Bylo by hezké vyrazit si na výlet, jenom my dvě.“

Stiskla mi ruku. Po chvilce jsem jí to oplatila. „Kde přesně se bude ta závěť číst?“

„V Texasu!“ zazubila se Libby. „A nejen že nám koupili letenky. Oni nám koupili první třídu.“

KAPITOLA 5

Ještě nikdy jsem neletěla. Koukala jsem dolů z výšky deseti tisíc stop a nebylo vůbec těžké si představit, že letím někam dál než do Texasu. Do Paříže. Na Bali. Na Machu Picchu. To byly vždycky sny „až jednou“.

Ale teď…

Libby vedle mě byla v sedmém nebi. Blaženě srkala koktejl, který nám zadarmo donesli. „Prosím foto,“ prohlásila. „Přitul se ke mně a kozy nahoru!“

Dáma přes uličku si ji káravě změřila. Nebyla jsem si jistá, jestli se jí nezamlouvají Libbyiny vlasy, maskáčová bunda, do které se převlékla z ošetřovatelské haleny, obojek s kovovými cvočky, selfie, o které se pokouší, nebo to, jak hlasitě právě pronesla „kozy nahoru“.

Nasadila jsem co nejpovýšenější výraz, naklonila se k sestře a zvedla jsem kozy nahoru.

Libby mi položila hlavu na rameno a cvakla. Otočila telefon a obrázek mi ukázala. „Pošlu ti ho, až přistaneme.“ Na okamžik ji přešel úsměv. „Ale nedávej to na internet, jo?“

Drake neví, kde jsi, co? Spolkla jsem touhu připomenout jí, že má taky nárok na nějaký vlastní život. Nechtěla jsem se hádat. „Nedám.“ Z mé strany to nebyla žádná velká oběť. Mám účty na sociálních sítích, ale většinou si přes ně jenom píšu s Max.

Což mi připomíná… Vytáhla jsem telefon. Přepnula jsem ho do leteckého režimu, takže esemesky nepřicházely v úvahu. Ale v první třídě nabízeli wifinu zadarmo. Poslala jsem Max stručnou zprávu o tom, co se stalo, a zbytek letu jsem jako posedlá četla všechno, co jsem kde našla o Tobiasi Hawthornovi.

Původně vydělal peníze na ropě, ale potom investice diverzifikoval. Jelikož Grayson mluvil o dědečkovi jako o velice bohatém člověku a v novinách použili slovo filantrop, myslela jsem, že byl milionář.

To jsem se pletla.

Tobias Hawthorne nebyl jen bohatý nebo zámožný. Ono se to nedá vyjádřit jinak, než že byl – sem vložte sprostý výraz dle vlastní volby – nechutně zazobaný. Miliardy… vážně s tím „-ardy“ na konci, ne „-ony“, a vážně v množném čísle. Byl to devátý nejbohatší člověk ve Spojených státech a nejbohatší člověk ve státě Texas.

46,2 miliardy dolarů. Tak velký měl majetek. Ta čísla mi ani nepřipadala skutečná. Nakonec jsem přestala přemýšlet o tom, proč by mi něco odkazoval člověk, s nímž jsem se nikdy nesetkala – a začala jsem uvažovat o tom, kolik to asi bude.

Max mi odpověděla až před přistáním: To si ze mě děláš pedel?

Zasmála jsem se. Ne. Vážně jsem v letadle do Texasu. Zrovna budeme přistávat.

Jediná Maxina odpověď zněla: No bulva drát.

Hned za bezpečnostní kontrolou na nás čekala tmavovlasá žena v úplně bílém byznys kostýmu. „Slečno Grambsová.“ Kývla na mě, pak na Libby a úplně stejně pozdravila i ji: „Slečno Grambsová.“ Obrátila se, jako by očekávala, že půjdeme za ní. A k mé nelibosti jsme to obě udělaly. „Jsem Alisa Ortegová,“ představila se, „z kanceláře McNamara, Ortega a Jones.“ Další pauza a pak se na mě úkosem podívala. „Jste velmi těžko dostupná mladá dáma.“

Pokrčila jsem rameny. „Bydlím v autě.“

„Nebydlí tam,“ opravila mě Libby rychle. „Řekni jí, že ne.“

„Jsme velmi rádi, že jste mohla přijet.“ Alisa Ortegová z kanceláře McNamara, Ortega a Jones nečekala, až jí cokoli řeknu. Měla jsem ten pocit, že moje polovina konverzace je úplně bezvýznamná. „Během svého pobytu v Texasu se považujte za hosty rodiny Hawthornových. Firmu vůči vám zastupuji já. Když budete během svého zdejšího pobytu cokoli potřebovat, obraťte se na mě.“

Právníci si snad účtují za hodinu, ne? pomyslela jsem si. Na kolik asi rodinu Hawthornových přijde tohle osobní vyzvednutí? Ani mě nenapadlo, že by snad tahle žena nemusela být právnička. Chybělo jí zřejmě něco málo do třicítky a měla jsem z ní stejný pocit jako z Graysona Hawthorna. Ona byla někdo.

„Mohu pro vás něco udělat?“ zeptala se Alisa Ortegová cestou k automatickým dveřím. I když to vypadalo, že se nestihnou včas otevřít, ani trochu nezpomalila.

Počkala jsem, dokud jsem si nebyla jistá, že nevrazí čelem rovnou do skla, a teprve potom jsem opáčila: „Co třeba nějaké informace?“

„To budete muset být konkrétnější.“

„Víte, co je v té závěti?“ zeptala jsem se.

„Nevím.“ Mávla na černý sedan stojící u chodníku. Otevřela mi zadní dveře. Nasedla jsem, Libby za mnou. Alisa usedla dopředu. Za volantem už bylo obsazeno. Chtěla jsem si prohlédnout řidiče, ale z jeho tváře jsem toho moc neviděla.

„Co je v závěti, zjistíte velmi brzo,“ řekla Alisa; její řeč byla stejně nažehlená a úpravná jako ten její „jen ať se někdo opováží mi ho zničit“ kostým. „Zjistíme to všichni. Čtení je naplánováno krátce po vašem příjezdu do Hawthorne House.“

Do Hawthorne House. Ne třeba do domu Hawthornových. Jako by to bylo nějaké anglické sídlo, které má vlastní jméno.

„My tam budeme bydlet?“ zeptala se Libby. „V Hawthorne House?“

Zpáteční letenky jsme měly na zítra. Sbalily jsme si na jednu noc.

„Pokojů budete mít na výběr,“ ujistila nás Alisa. „Pozemky, na kterých dům stojí, koupil pan Hawthorne před více než padesáti lety a od té doby neustále rozšiřoval architektonický zázrak, který tam postavil. Ztratila jsem přehled o tom, kolik ložnic tam dohromady je, ale určitě přes třicet. Hawthorne House je… skutečně pozoruhodný.“

To byla nejrozsáhlejší informace, kterou jsme z ní zatím dostaly. Pokusila jsem se toho využít. „A hádala bych, že pan Hawthorne byl taky skutečně pozoruhodný.“

„To hádáte dobře,“ odpověděla Alisa a obrátila se na mě. „Pan Hawthorne měl rád lidi, co umějí dobře hádat.“

V té chvíli se mě zmocnil podivný pocit, skoro jako předtucha. Proto si mě vybral?

„Jak dobře jste ho znala?“ zeptala se Libby.

„Můj otec byl právníkem Tobiase Hawthorna, co jsem na světě.“ Teď Alisa Ortegová nemluvila profesionálně a její tón citelně zvlídněl. „Když jsem vyrůstala, trávila jsem v Hawthorne House hodně času.“

On pro ni nebyl jen klient, uvědomila jsem si. „Máte ponětí, proč jsem tady?“ zeptala jsem se. „Proč mi vůbec něco odkazoval?“

„Jste ten typ, co zachraňuje svět?“ zeptala se Alisa, jako by to byla úplně běžná otázka.

„Ne?“ tipla jsem si.

„Zničil vám někdy život někdo s příjmením Hawthorne?“ pokračovala Alisa.

Vytřeštila jsem na ni oči a pak se mi podařilo znovu odpovědět ne, tentokrát sebejistěji.

Alisa se usmála, ale až do očí ten úsměv nedospěl. „To máte štěstí.“

KAPITOLA 6

Hawthorne House stál na kopci. Byl veliký. Rozlehlý. Vypadal jako hrad – člověk by tu spíš čekal krále než ranč. Vepředu parkoval půltucet aut a jedna omlácená motorka, která působila dojmem, že by bylo nejlepší ji rozebrat a prodat na náhradní díly.

Alisa si motorku změřila. „Koukám, že dorazil Nash.“

„Nash?“ opakovala tázavě Libby.

„Nejstarší Hawthornův vnuk,“ vysvětlila Alisa, odtrhla pohled od motorky a zadívala se na hrad. „Celkem jsou čtyři.“

Čtyři vnuci. Nemohla jsem si pomoct – musela jsem myslet na toho, kterého jsem už potkala. Grayson. Dokonale padnoucí oblek. Stříbřitě šedé oči. Arogantní způsob, jakým mi řekl, ať předpokládám, že ví všechno.

Alisa se na mě významně podívala. „Berte to jako varování od někoho, kdo ví, o čem mluví – nikdy nedávejte srdce žádnému Hawthornovi.“

„Nebojte,“ odpověděla jsem. Ani nevím, co mě štvalo víc – jestli její předpoklad, že by se to mohlo stát, nebo fakt, že mi zřejmě dokázala aspoň částečně vyčíst myšlenky z tváře. „To svoje mám bezpečně pod zámkem.“

Hala byla větší než některé domy – mohla mít dobrých sto metrů čtverečních, jako kdyby se její stavitel obával, že bude někdy muset posloužit i jako plesový sál. Po obou stranách vedla vzhůru kamenná schodiště a směrem nahoru sahal prostor přes dvě patra až k ozdobnému, bohatě vyřezávanému dřevěnému stropu. Jen z toho pohledu se mi zatočila hlava.

„Tak jste tady.“ Známý hlas mě vrátil na zem. „A na čas. Předpokládám, že s letem žádný problém nebyl?“

Tentokrát měl Grayson Hawthorne na sobě jiný oblek – černý, s černou košilí i kravatou.

„Ty.“ Alisa ho probodla pohledem ostrým jako meč.

„Z toho soudím, žes mi ještě neodpustila, že jsem se do toho pletl,“ podotkl Grayson.

„Je ti devatenáct,“ odsekla Alisa. „Zabilo by tě, kdyby ses podle toho projednou choval?“

„Možná ano.“ Grayson se usmál, až blýskly zuby. „A nemáš zač.“ Chvíli trvalo, než mi došlo, že se Grayson do věcí „pletl“ tím, že pro mě dojel. „Dámy,“ řekl, „můžu vám vzít kabáty?“

„Já si ho nechám,“ odpověděla jsem čistě proto, aby nebylo po jeho. A jedna vrstva navíc mezi mnou a světem taky neuškodí.

„A vy?“ zeptal se Grayson bez mrknutí oka Libby.

Libby, která pořád ještě nevěřícně zírala na tu halu, shodila bundu a podala mu ji. Grayson prošel pod jedním kamenným obloukem. Za ním byla chodba a stěna plná malých čtvercových panelů. Grayson na jeden z nich položil ruku a stiskl. Otočil ruku o devadesát stupňů, stiskl vedlejší panel a potom pohybem tak rychlým, že jsem ho nestačila zachytit, ještě nejméně dva další. Uslyšela jsem lupnutí a vzápětí se od zdi oddělily dveře a otevřely se.

„Co to…?“ začala jsem říkat.

Grayson sáhl dovnitř a vylovil ramínko. „Skříň na kabáty.“ To nebylo vysvětlení. To byla jen nálepka, jako kdyby to byla obyčejná skříň na kabáty v obyčejném domě.

Alisa toho využila jako signálu, že nás může nechat v Graysonových schopných rukou. A já se ze všech sil snažila vzchopit k nějaké reakci, místo abych tam jen tak stála a otvírala pusu jako ryba. Grayson už chtěl skříň zavřít, ale odněkud z hloubky se ozval zvuk, který ho zarazil.

Zaslechla jsem zavrzání a pak něco bouchlo. Za kabáty se ozvalo šourání, mezi nimi se prodrala tmavá postava a vyšla na světlo. Byl to kluk asi mého věku, možná malinko mladší. I on měl na sobě oblek, ale tím veškerá podobnost s Graysonem končila. Tenhle kluk měl oblek zmačkaný, jako by v něm spal – asi tak dvacetkrát. Sako si nezapnul. Kravatu měl jen přehozenou kolem krku a nezavázanou. Byl vysoký, ale v obličeji vypadal jako dítě. Měl hřívu tmavých kudrnatých vlasů, oči světle hnědé a pleť také.

„Jdu pozdě?“ zeptal se Graysona.

„Tuhle otázku bych ti spíš doporučil adresovat hodinkám.“

„Už je tady Jameson?“ upřesnil tmavovlasý chlapec.

Grace ztuhl. „Ne.“

Druhý chlapec se zazubil. „Tak nejdu pozdě!“ Podíval se přes Graysonovo rameno na Libby a na mě. „A tohle jsou určitě naši hosti! Ten Grayson je ale hrubý, že nás nepředstavil.“

Graysonovi zacukal sval na čelisti. „Avery Grambsová,“ řekl oficiálně, „a její sestra Libby. Dámy, tohle je můj bratr Alexander.“

Chvíli to už vypadalo, že tím představování skončilo. Pak ale Grayson povytáhl obočí a dodal: „Xander je z nás nejmenší.“

„Chtěl jsi říct nejhezčí,“ opravil ho Xander. „Já vím, že tady tenhleten vážný pavouk umí skvěle nosit oblek od Armaniho. Ale ptám se vás, dokáže taky jedním úsměvem rozpumpovat vesmír naplno, asi jako mladá Mary Tyler Moorová, kdyby se vtělila do multirasového Jamese Deana?“ Xander zjevně uměl mluvit jediným způsobem: rychle. „Ne,“ odpověděl si sám. „Nedokáže.“

Konečně přestal mluvit aspoň na tak dlouho, aby se ke slovu dostal i někdo jiný. „Těší nás,“ vypravila ze sebe Libby.

„Trávíš hodně času ve skříních na kabáty?“ zeptala jsem se.

Xander si oprášil ruce o kalhoty. „Tajná chodba,“ vysvětlil a potom se pokusil oprášit si rukama ty kalhoty. „Tenhle dům je jich plný.“

KAPITOLA 7

Svrběly mě prsty touhou vytáhnout mobil a začít fotit, ale odolala jsem. Libby žádné podobné zábrany neměla.

„Mademoiselle,“ Xander udělal krok stranou a zkazil Libby fotku. „Smím se zeptat, jaký názor máte na horské dráhy?“

Začala jsem mít strach, že Libby doslova vypadnou oči z důlků. „Tady je i horská dráha?“

Xander se zazubil. „Ne tak docela.“ A než jsem se vzpamatovala, „nejmenší“ z Hawthornovy rodiny – který měřil skoro dva metry – vlekl mou sestru halou někam dozadu.

Vyrazilo mi to dech. Jak může v nějakém domě být „ne tak docela“ horská dráha? Grayson vedle mě vyprskl. Přistihla jsem ho, že přitom kouká na mě, a změřila jsem si ho přimhouřenýma očima. „Co je?“

„Nic,“ ujistil mě Grayson, ačkoli křivka jeho rtů říkala něco jiného. „Já jen… máte hodně výmluvný obličej.“

To ani omylem. Libby vždycky říkala, jak těžké je odhadnout, co si myslím. Díky své dokonalé „pokerové tváři“ jsem už několik měsíců financovala Harryho snídaně. Rozhodně jsem neměla výmluvný obličej.

Na mém obličeji nebylo nic pozoruhodného.

„Omlouvám se za Xandera,“ podotkl Grayson. „On obvykle nevěří na takové staromódní věci, jako že by člověk měl přemýšlet, než něco řekne, a že by mohl zůstat v klidu víc než tři vteřiny v kuse.“ Sklopil oči. „Je z nás nejlepší, dokonce i když má ten nejhorší den.“

„Paní Ortegová říkala, že jste čtyři.“ Nemohla jsem si pomoct. Chtěla jsem vědět víc o téhle rodině. O něm. „Myslím čtyři vnuci.“

„Mám tři bratry,“ odpověděl Grayson. „Stejná matka, různí otcové. Naše teta Zara žádné děti nemá.“ Podíval se za mě. „A když už je řeč o příbuzenstvu, měl bych se asi předem omluvit ještě jednou.“

„Grayi, miláčku!“ přihnala se k nám žena, která připomínala vír rozevláté látky. Jen se záhyby volných šatů usadily, pokusila jsem se odhadnout její věk. Víc než třicet, méně než padesát. Přesněji jsem to tipnout nedokázala. „Čekají nás ve velké síni,“ sdělila Graysonovi. „Nebo už za chvilku budou. Kdepak je tvůj bratr?“

„Trochu konkrétněji, mami.“

Žena zakoulela očima. „To ‚mami‘ si nech od cesty, Graysone Hawthorne.“ Obrátila se ke mně. „Člověk by myslel, že se v tom obleku už narodil,“ prohlásila, jako by mi svěřovala nějaké velké tajemství, „ale Gray byl takový můj naháček. Pravý nespoutaný duch. Až do nějakých čtyř let jsme na něm vůbec nedokázali žádné oblečení udržet. Jestli mám být upřímná, ani jsem se nesnažila.“ Odmlčela se a změřila si mě hodnotícím pohledem, aniž by se to pokoušela skrývat. „Vy jste určitě Ava.“

„Avery,“ opravil ji Grayson. Jestli ho vyprávění o jeho batolecích nudistických výstřelcích přivádělo do rozpaků, nedal je na sobě znát. „Jmenuje se Avery, mami.“

Žena povzdechla, ale přitom se usmála, jako by se prostě nedokázala na svého syna dívat a netěšit se z jeho přítomnosti. „Vždycky jsem byla přesvědčená, že moje děti mě budou oslovovat křestním jménem,“ sdělila mi. „Že je budu vychovávat jako sobě rovné, víte? Jenže jsem si vždycky představovala, že budu mít holčičky. Ale jak vidíte, čtyři chlapci…“ Větu dokončila nejelegantnějším možným pokrčením ramen.

Objektivně vzato byla Graysonova matka přepjatá a afektovaná. Ale subjektivně? Byla neodolatelná.

„Nebudete se zlobit, drahoušku, když se vás zeptám, kdy máte narozeniny?“

Ta otázka mě zaskočila. Měla jsem pusu. Ta pusa fungovala. Ale nestačila jsem ji sledovat dost rychle na to, abych odpověděla. Položila mi ruku na tvář. „Štír? Nebo Kozoroh? Ryby určitě ne, to je jasné –“

„Mami,“ řekl Grayson, a pak se opravil: „Skye.“

Chvilku mi trvalo, než mi došlo, že je to zřejmě její křestní jméno a že ho použil, aby jí vyhověl a pokusil se zarazit jí ten astrologický výslech.

„Grayson je hodný chlapec,“ sdělila mi Skye. „Až moc hodný.“ Pak na mě mrkla. „Promluvíme si později.“

„Pochybuji, že by slečna Grambsová měla v plánu zůstat tak dlouho, aby měla čas na povídání u krbu – nebo na výklad tarotu,“ vložila se do hovoru druhá žena, asi stejně stará jako Skye, možná o maličko starší. Skye byla samá rozevlátá látka a důvěrnosti, tahle byla spíš typ na úzké sukně a perlové náhrdelníky.

„Jsem Zara Hawthornová-Calligarisová.“ Změřila si mě pohledem stejně přísným jako její jméno. „Mohu se zeptat – jak jste znala mého otce?“

V obrovské hale se rozhostilo ticho. Polkla jsem. „Neznala jsem ho.“

Cítila jsem, že na mě Grayson už zase zírá. Po pauze, která mi připadala jako věčnost, se na mě Zara nuceně usmála. „Rozhodně si vážíme vaší přítomnosti. Těch posledních několik týdnů bylo náročných, jak si jistě dovedete představit!

Těch posledních několik týdnů, doplnila jsem místo ní, kdy mě nikdo nedokázal sehnat.

„Zaro?“ Přerušil nás muž s dozadu ulíznutými vlasy, který ji vzal kolem pasu. „Pan Ortega tě prosí na pár slov.“ Muži, kterého jsem odhadla na Zařina manžela, jsem nestála za pohled.

Skye mi to ovšem vynahradila i s úroky. „Mojí sestře obvykle stačí ‚pár slov‘,“ podotkla. „Já s lidmi hovořím. Příjemně hovořím. Upřímně řečeno, tak jsem vlastně přišla ke svým čtyřem chlapcům. Začalo to úžasnými, důvěrnými rozhovory se čtyřmi fascinujícími muži…“

„Já bych ti rád zaplatil za to, abys hned teď skončila,“ skočil jí do toho Grayson s bolestným výrazem ve tváři.

Skye poplácala syna po tváři. „Podplácet. Vyhrožovat. Koupit. Nemohl bys být víc Hawthorne, ani kdyby ses snažil, miláčku.“ Významně se na mě usmála. „Proto mu říkáme následník trůnu.“

Něco v jejím hlase a něco v Graysonově výrazu, když vyslovila ono „následník trůnu“, mi napovědělo, jak moc si Hawthornové přejí, aby se ta závěť už četla.

Oni taky nevědí, co v ní je. Najednou jsem měla pocit, jako kdybych vstoupila do arény a neměla nejmenší ponětí, podle jakých pravidel se hraje.

„Tak,“ řekla Skye a vzala jednou rukou kolem ramen mě a druhou Graysona, „co kdybychom šli do velké síně?“

KAPITOLA 8

Velká síň byla velká asi jako dvě třetiny haly. Na čelní stěně měla obrovský kamenný krb. Po stranách krbu byly do kamene vytesané chrliče. Opravdové chrliče.

Grayson usadil mě a Libby do ušáků. Pak se omluvil a zamířil na druhý konec místnosti, kde tři starší pánové v oblecích mluvili se Zarou a jejím manželem.

To jsou ti právníci, došlo mi. Po dalších několika minutách se k nim připojila Alisa a já jsem se rozhlédla po ostatních přítomných. Starší bílá dvojice, určitě přes šedesát. Černoch, čtyřicátník s vojenským držením těla, který stál zády ke zdi tak, aby jasně viděl na oba východy. Xander a vedle něj zjevně další z bratrů Hawthornových. Tenhle byl starší – tak pětadvacet. Potřeboval by ostříhat, a k obleku si vzal vysoké kovbojské boty, které stejně jako ta motorka venku měly nejlepší časy za sebou.

Nash, vzpomněla jsem si, co říkala Alisa.

Nakonec vešla ještě velice stará žena. Nash jí nabídl rámě, ale ona se místo toho zavěsila do Xandera. Odvedl ji přímo ke mně a k Libby. „Tohle je babi,“ prohlásil. „Žena. Legenda.“

„Nech si to.“ Pleskla ho po paži. „Já jsem prababička tohohle rošťáka.“ Babi se s velkými obtížemi usadila na volné místo vedle mě. „Stará jako čas a taky tak neúprosná.“

„Je hrozně měkkosrdcatá,“ ujistil mě Xander vesele. „A já jsem její oblíbenec.“

„Nejsi můj oblíbenec,“ bránila se babi.

„Já jsem oblíbenec všech!“ zazubil se Xander.

„Ty jsi až moc podobný tomu svému nenapravitelnému dědečkovi,“ zavrčela babi. Zavřela oči a já jsem si všimla, že se jí trochu chvějí ruce. „Strašný člověk.“ Ale v tom prohlášení byla něha.

„Pan Hawthorne byl váš syn?“ zeptala se taktně Libby. Byla zvyklá pracovat se starými lidmi a uměla dobře poslouchat.

Babi zřejmě uvítala příležitost znovu si pohrdlivě odfrknout. „Zeť.“

„Taky to byl její oblíbenec,“ vyjasnil Xander. Způsob, jakým to říkal, zněl smutně. Tohle nebyl pohřeb. Museli ho uložit k poslednímu odpočinku už před pár týdny, ale já žal znám. Vnímám ho – doslova ho cítím.

„Není ti nic, Ave?“ zeptala se Libby. Vzpomněla jsem si na to, jak mi Grayson říkal, že mám výmluvnou tvář.

Pořád lepší myslet na Graysona Hawthorna než na pohřby a truchlení.

„Jsem v pohodě,“ ujistila jsem Libby. Ale nebyla to pravda. Dokonce i po dvou letech mě stesk po mámě dokáže zavalit jako tsunami. „Půjdu na chvilku ven,“ řekla jsem a nuceně jsem se usmála. „Potřebuju trochu vzduchu.“

Cestou ven mě zastavil Zařin manžel. „Kam jdete? Budeme začínat.“ Pevně mě popadl za loket.

Vykroutila jsem se mu. Bylo mi úplně jedno, co jsou tihle lidé zač. Na mě nikdo sahat nebude. „Slyšela jsem, že Hawthornovi vnuci jsou čtyři,“ připomněla jsem mu rázně. „Jestli dobře počítám, jeden vám ještě chybí. Za chvíli jsem zpátky. Ani si nevšimnete, že jsem tu nebyla.“

Měla jsem namířeno dopředu, ale skončila jsem takříkajíc na zadním dvorku. Tedy, s dvorkem to nemělo společného vůbec nic. Byla tu dokonale udržovaná zahrada. Fontána. Zahradní sochy. Skleník. A pozemky, kam až jsem dohlédla. Zčásti osázené stromy, zčásti jen trávník. Ale když jsem tam tak stála a rozhlížela se, nebylo vůbec těžké si představit, že někdo jde a jde až za obzor a už nikdy netrefí zpátky.

„Když ano je ne a jednou je nikdy, kolik stran má potom trojúhelník?“ Ta otázka se ozvala někde nade mnou. Vzhlédla jsem a spatřila, že na kraji balkonu sedí chlapec a nebezpečně balancuje na tepaném zábradlí. Opilý.

„Spadneš,“ řekla jsem.

Poťouchle se ušklíbl. „Zajímavý návrh.“

„To nebyl návrh,“ řekla jsem.

Lenivě se na mě usmál. „Dělat návrhy Hawthornovi není žádná ostuda.“ Vlasy měl tmavší než Grayson, ale světlejší než Xander. A neměl na sobě košili.

To je vždycky dobré rozhodnutí, takhle uprostřed zimy, pomyslela jsem si jedovatě. Ale pohled mi proti mé vůli pořád sjížděl od jeho tváře dolů. Trup měl štíhlý, břicho pevné. Od klíční kosti k boku se táhla dlouhá tenká jizva.

„Ty jsi asi naše Záhadná slečna,“ prohlásil.

„Jsem Avery,“ opravila jsem ho. Šla jsem ven, abych se zbavila Hawthornů a jejich žalu. Tenhle kluk se tvářil, jako kdyby neměl na světě jedinou starost a jako by celý život byl jedna velká zábava. Jako by netruchlil tolik jako ti uvnitř.

„Jak chceš, ZetEs,“ odsekl. „Můžu ti říkat ZetEs?“

Založila jsem si ruce na prsou. „Ne.“

Zvedl nohy a postavil se na zábradlí. Zapotácel se a mně přejel mráz po zádech. V té chvíli jsem měla zlou předtuchu – bylo mi jasné, že truchlí a že je příliš vysoko. Když máma umřela, sebedestrukci jsem si nedovolila. To ale neznamená, že mě to k tomu netáhlo.

Přenesl váhu na jednu nohu a zvedl tu druhou.

„Ne!“ Než jsem stačila cokoli dodat, kluk sebou mrskl, chytil se zábradlí rukama a nohy zvedl do výšky. Viděla jsem, jak se mu napjaly svaly na zádech, jak se zavlnily přes lopatky. Překlopil se… a padal.

Přistál hned vedle mě. „Neměla bys být tady venku, ZetEs.“

Já jsem tady nepobíhala bez košile a neskočila jsem před okamžikem z balkonu. „Ty taky ne.“

Uvažovala jsem, jestli ví, jak prudce mi buší srdce. A jestli se to jeho zrychlilo aspoň trochu.

„Když nedělám to, co mám, častěji než říkám, co bych neměl –“ ušklíbl se – „tak co potom jsem?“

Jameson Hawthorne, pomyslela jsem si. Takhle zblízka jsem rozpoznala i barvu jeho očí: temná, bezedná zeleň.

„Co potom jsem?“ opakoval naléhavě.

Přestala jsem zkoumat jeho oči. A jeho břišní svaly. A jeho ledabyle nagelované vlasy. „Opilý,“ odsekla jsem. A pak, protože jsem vytušila, že si chystá další rýpnutí, jsem dodala ještě dvě další slova. „A dvě.“

„Cože?“ nechápal Jameson Hawthorne.

„Odpověď na tu tvou první hádanku,“ vysvětlila jsem. „Když ano je ne a jednou je nikdy, tak počet stran trojúhelníka je… dvě.“ Říkala jsem to pomalu a neobtěžovala jsem se vysvětlit, jak jsem k odpovědi došla.

„Zásah, ZetEs,“ prohlásil. Obešel mě a paží se přitom zlehka otřel o moji. „Zásah.“

KAPITOLA 9

Ještě pár minut jsem otálela venku. Celý tenhle den mi připadal neskutečný. A zítřek taky. Vrátím se zpět do Connecticutu – doufám, že o něco bohatší, a určitě s dobrou historkou. A nikoho z Hawthornových už nejspíš v životě neuvidím.

A taky už nikdy nebudu mít takový výhled.

Než jsem se vrátila do velké síně, Jameson Hawthorne si dokázal nějakým zázrakem opatřit košili – a taky sako. Usmál se na mě a zasalutoval. Grayson, který stál vedle něj, ztuhl a svaly na čelisti se mu napjaly.

„Už jsme tu všichni,“ řekl jeden z právníků, „a můžeme tedy začít.“

Tři právníci stáli v jakémsi trojúhelníku. Ten, který mluvil, měl stejné tmavé vlasy, snědou pleť a sebejistý výraz jako Alisa. Předpokládala jsem, že z advokátní kanceláře McNamara, Ortega a Jones je on ten Ortega. Druzí dva – nejspíš Jones a McNamara – stáli kolem něj každý z jedné strany.

Odkdy jsou na čtení závěti potřeba čtyři právníci? napadlo mě.

„Jste zde,“ začal pan Ortega hlasem, který se nesl do každého kouta místnosti, „abyste vyslechli poslední vůli Tobiase Tattersalla Hawthorna. Podle instrukcí pana Hawthorna moji kolegové nyní rozdají dopisy, které pro vás všechny zanechal.“

Zbylí dva muži začali obcházet místnost a rozdávali obálky jednu po druhé.

„Až bude čtení poslední vůle ukončeno, můžete tyto dopisy otevřít.“

Taky jsem jednu obálku dostala. Bylo na ní kaligraficky napsáno celé moje jméno. Libby se po právníkovi podívala, ale ten ji minul a pokračoval v rozdávání dopisů ostatním.

„Pan Hawthorne určil, že při předčítání poslední vůle musejí být fyzicky přítomny tyto osoby: Skye Hawthornová, Zara Hawthornová-Calligarisová, Nash Hawthorne, Grayson Hawthorne, Jameson Hawthorne, Alexander Hawthorne a Avery Kylie Grambsová z New Castlu, stát Connecticut.“

Připadala jsem si stejně nápadná, jako kdybych náhle zjistila, že na sobě nic nemám.

„Všichni jmenovaní jsou zde,“ pokračoval pan Ortega, „a můžeme tedy začít.“

Libby mě vzala za ruku.

„Já, Tobias Tattersall Hawthorne,“ četl pan Ortega, „vědomě a po zralé úvaze určuji a přikazuji, aby s veškerým mým majetkem, včetně peněžních a hmotných aktiv, bylo naloženo takto:

Andrewu a Lottie Laughlinovým za léta věrné služby odkazuji sumu sto tisíc dolarů každému a doživotní bezplatné užívání Wayback Cottage na západní hranici svých pozemků v Texasu.“

Starší manželský pár, kterého jsem si všimla předtím, se k sobě přitiskl. A jediné, o čem jsem v tu chvíli dokázala přemýšlet já, bylo STO TISÍC DOLARŮ. Přítomnost Laughlinových při čtení poslední vůle nebyla povinná. A přitom právě dostali sto tisíc dolarů. Každý!

Musela jsem se zatraceně snažit, abych si vzpomněla, jak se dýchá.

„Johnu Orenovi, šéfovi mé bezpečnostní služby, který mi zachránil život tolikrát a tolika způsoby, že to ani nedovedu spočítat, odkazuji obsah své skříňky s nástroji, momentálně uložené v advokátní kanceláři McNamara, Ortega a Jones, a k tomu sumu tři sta tisíc dolarů.“

Tyhle lidi Tobias Hawthorne znal, říkala jsem si s bušícím srdcem. Pracovali pro něj, záleželo mu na nich. Já nejsem nic.

„Své tchyni Pearl O’Dayové odkazuji roční rentu sto tisíc dolarů a svěřenecký fond na krytí lékařských výdajů, specifikovaný v dodatku. Veškeré šperky, které patřily mé zemřelé manželce Alici O’Dayové Hawthornové, připadnou po mé smrti její matce, aby je po své smrti rozdělila podle vlastního uvážení.“

Babi si odkašlala. „Velké naděje si nedělejte,“ oznámila přítomným. „Já vás přežiju všechny.“

Pan Ortega se usmál, ale úsměv ho brzo přešel. „Svým…,“ odmlčel se a zkusil to znovu. „Svým dcerám Zaře Hawthornové-Calligarisové a Skye Hawthornové odkazuji prostředky dostačující k uhrazení všech dluhů nahromaděných v den a hodinu mé smrti.“ Pan Ortega se znovu zarazil a stiskl rty. Druzí dva právníci hleděli přímo před sebe a na nikoho z členů rodiny Hawthornovy se přímo nedívali.

„Kromě toho odkazuji Skye svůj kompas, aby vždycky našla správnou cestu, a Zaře svůj snubní prsten, aby milovala stejně plně a neochvějně, jako jsem já miloval její matku.“

Další pauza, bolestnější než ta minulá.

„Pokračujte.“ To se ozval Zařin manžel.

„Každé ze svých dcer,“ začal pan Ortega znova číst, „kromě výše uvedeného zanechávám jednorázový odkaz ve výši padesát tisíc dolarů.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hra o dědictví.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.