Maria Nikolai

Čokoládovna

osudová léta

Závěr rodinné ságy

IKAR

Maria Nikolai

DIE SCHOKOLADENVILLA

Zeit des Schicksals

Copyright © 2020 by Penguin Verlag, a division of Penguin Verlag, a division of Peunguin Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by Favoritbüro, München

Translation © 2022 by Libuše Staňková

ISBN  978-80-249-4734-1

ODVAZE MILOVAT

✧✦✧

JEDNAJÍCÍ OSOBY

Fiktivní postavy

Rodiny Rothmannových a Rheinbergrových jsou smyšlené. Nemají žádný reálný předobraz.

Rodiny Rothmannových a Rheinbergrových

Viktoria Rheinbergerová: dcera majitele čokoládovny ve Stuttgartu

Martin Friedrich Rheinberger: Viktoriin starší bratr, pianista

Judith Rheinbergerová: Viktoriina matka, majitelka Rothmannovy čokoládovny

Anton Rothmann: Viktoriin strýc, majitel továrny na klavíry ve Stuttgartu

Serafina Rothmannová: Antonova žena

Emil a Ella Rothmannovi: děti Antona a Serafiny

Karl Rothmann: Viktoriin strýc, žijící s rodinou v Berlíně

Elise Rothmannová: Karlova žena

Oscar a Ursula Rothmannovi: děti Karla a Elise

Hélène Bachmayrová, ovdovělá Rothmannová: Viktoriina babička, umělkyně v Mnichově

Georg Bachmayr: Hélènnin manžel

In memoriam

Victor Rheinberger († 1936): Viktoriin otec

Rodina Fetzerových

Mathilda Fetzerová: žije u Rheinbergrových, sesterská kamarádka Viktorie, právnička, později Martinova manželka

Robert Fetzer/Leonhard Schnyder: Mathildin otec

Luise Fetzerová/Dorli Schnyderová: Mathildina matka

Personál vily

Dora: hospodyně

Theo: řidič

Gerti: kuchařka

Tine: služebná

Fanny: služebná, která nahradila Tine

Rodina Millerových

Andrew Miller: majitel a ředitel SweetCandy Ltd. v New Yorku

Grace Millerová: Andrewova sestřenice

Robert Miller: Andrewův dědeček

Ostatní osoby

Ve Francii a v Německu

Luc: Viktoriin přítel ve Voironu

Maître Bonnat: majitel Chocolaterie Bonnat ve Voironu

Colette: Viktoriina přítelkyně a kolegyně u Bonnata ve Voironu

Kurt Weber: předseda místní organizace NSDAP

Lydia Rosentalová: vedoucí písárny v čokoládovně

Alois Eberle: vynálezce a blízký přítel rodiny Rothmannových a Rheinbergrových

Ferdinand Schmitz: vedoucí provozu v čokoládovně

Isaak Stern: vedoucí provozu továrny na klavíry Antona Rothmanna

Otto Scholl: fotograf ve Stuttgartu s vlastním ateliérem

pan Lindemann: zákazník Čokoládovny Rothmann

pan Ebben: majitel čokoládovny v Halle an der Saale

advokát Bauer: advokát ve Stuttgartu

Ve Spojených státech

Hudson Bank: bankovní dům v New Yorku

Harvey Brothers: investiční banka v New Yorku

Sally: zaměstnankyně SweetCandy a pozdější Viktoriina pravá ruka

John Carollo: advokát v New Yorku specializující se na mezinárodní hospodářské právo. Navíc dlouholetý osobní advokát jak Roberta a Andrewa Millerových, tak rodin Rothmannových a Rheinbergrových. Má dobré kontakty na newyorské banky

Reálné osoby

Ardenne, Manfred von: německý přírodovědec šlechtického původu byl mnohostranný vynálezce zejména v oblasti rozhlasové a televizní techniky, jádra, plazmy a lékařských přístrojů a elektronové mikroskopie. Rozhodující objevy učinil ve svém privátním ústavu Forschungslaboratorium für Elektronenphysik, kterou založil v roce 1928 v Berlíně-Lichterfelde a vedl do roku 1945.

Brundage, Avery: americký sportovní funkcionář a milionář. Doprovázel olympijské mužstvo Spojených států do Berlína.

Duff Frazierová, Brenda Diana: newyorská debutantka, jedna z prvních it-girls v blyštivém New Yorku třicátých let. Oproti románu slavila svůj debut až v prosinci 1938, nikoli v roce 1936. Brenda plnila ve své době titulní stránky novin, stala se jednou z prvních belle of her season a byla svou matkou tvrdě zmarketingována. Pod trvalým tlakem, aby si udržela svou fyzickou atraktivitu, se u ní vyvinuly poruchy příjmu potravy, které ji provázely celý život. Její život byl, stejně jako život mnoha jiných dcer slavných rodin, nestálý, nepokojný, poznamenaný střídáním partnerů a psychickými problémy.

Spojení mezi Brendou Frazierovou a Eleanor Holmovou je smyšlené. Neexistuje žádný pramen, který by potvrzoval kontakt Eleanor na rodinu Frazierových, i když by byl celkem myslitelný.

Čokoládový bufet u příležitosti Brendina debutu v hotelu Carlton-Ritz zajišťovaný externím catererem je rovněž moje smyšlenka.

Brendin debut sleduje víceméně program, jak byl popsán v pramenech. Brenda pila opravdu mléko s kokakolou, aby se udržela na nohou, neboť ji sklátila chřipka a oteklé nohy. Přesto se smála a flirtovala, dokud ráno polomrtvá nepadla do postele.

Jarettová (roz. Holmová), Eleanor: Úspěšná americká plavkyně byla nejen velmi krásná, ale také značně nevázaná. Byla Brundagem skutečně suspendována ze startu na olympijských hrách, protože na (věrně vylíčené) cestě přes Atlantik z New Yorku do Hamburku se raději bavila v první třídě, než by se podřídila přísným pravidlům, která sportovcům uložil Avery Brundage – pravidelný trénink na palubě, zákaz alkoholu, dostatečný spánek. Nato jí zástupci tisku na SS Manhattan nabídli, aby v Berlíně působila jako reportérka. O Brundagem se vyjádřila, že byl vůči ní od začátku zaujatý:

I was everything Avery Brundage hated. I had a few dollars, and athlets were supposed to be poor. I worked in nigtclubs, and athlets shouldn´t do that. I was married.

V Berlíně vedla Eleanor život glamour-girl. Bydlela v luxusním hotelu a za svou činnost reportérky obdržela 5 000 dolarů. Byla zvána na večírky, slavila s nacistickými pohlaváry a byla skutečně přijata Hitlerem, který nerozuměl tomu, proč ji navzdory medailovým šancím suspendovali.

Momentem, kdy se děj románu přesouvá do New Yorku, končí návaznost na Eleanořin skutečný život. Pro Life Magazine Eleanor nikdy nepracovala. Neměla také žádný vztah k Brendě Frazierové a jejímu debutu. Zde jsem propůjčila historické Eleanor fiktivní život románové postavy.

Jarrett, Art: známý americký muzikant a kapelník. Manžel Eleanor Holmové od roku 1933 do roku 1939.

Kerkoviusová, Ida: umělkyně původem z Rigy. Studovala u Adolfa Hölzela v Dachau a ve Stuttgartu, později na Bauhausu ve Výmaru. Žila a pracovala ve Stuttgartu. Poté co byl její ateliér zničen bombardováním za Druhé světové války, se přestěhovala do Degerlochu.

Kuchler, Vitus: holič a dentista v Degerlochu, který prý měl z trhání zubů větší strach než sám pacient. Jeho zubařské schopnosti podle všeho byly nevalné. Stávalo se, že omylem vytrhl pacientovi jiný zub. (Zdroj: Liebes Altes Degerloch)

Mayerová, Helene: německá sportovkyně. 1936 získala olympijské zlato v šermu. Byla poloviční Židovka, a tím jedna z mála „alibistických“ sportovců s židovskými kořeny, které nacisté nechali na Olympijských hrách startovat.

Owens, Jesse: černošský atlet z USA platil za nejrychlejšího muže planety a stal se na Olympijských hrách miláčkem publika.

Před olympiádou se ho dotazovali, kolika medailí by chtěl dosáhnout.

Reportér: Mr. Owens, how many gold medals do you hope to win?

Owens: I hope to emerge with three victories.

Reportér: Pan Owens si chce odvézt mizerné tři zlaté medaile.

Owens získal čtyři.

Schilgen Fritz: závěrečný běžec s pochodní na Olympijských hrách v roce 1936, zapálil olympijský oheň

Watrissová, Brenda: matka Brendy Frazierové

Lady Williams-Taylorová, Jane: babička Brendy Frazierové

1. KAPITOLA

Chocolaterie Bonnat ve Voironu, Francie,

počátkem června 1936

Čokoláda stékala slibně na malou sušenku plněnou vanilkovým krémem a vytvářela na ní lesklou vrstvu. Aby poleva při nakousnutí lehce křupla, musí být docela tenounká. A k tomu také perfektně vypadat, bez kapiček a jiných nepravidelností.

Viktoria zkušeným pohybem potahovala jednu sušenku po druhé, soustředěně sledovala, jak se poleva na pečivu roztéká a přebytečná čokoláda odkapává. Nakonec ozdobila každý kousek jemnou cukrovou mřížkou, navrch posadila vyloupanou mandli a uložila cukrovinky do chladu – každá z nich představovala jedinečný unikát. Zítra ráno poputují na pult chocolaterie a mezi jinými exkluzivními výtvory budou čekat na své zákazníky.

S lehkým povzdechem si olízla čokoládu z prstů, umyla si ruce a sundala zástěru.

Nastal čas.

„Es-tu triste?“ Kolegyně Colette přistoupila k dřezu. „Vypadáš tak… melancholicky.“

„No jo,“ usmála se Viktoria. „Můj poslední den.“

„Budeš nám chybět.“ Colette si namydlila ruce a držela je pod proudem vody. „Zvlášť Lucovi. Ostatně už odešel. Máte dneska ještě něco v plánu, vy dva?“

„Popravdě řečeno nemám vůbec čas.“ Victoria si navlékla svetřík.

Colette na ni spiklenecky mrkla, zavřela vodu a vzala si ručník.

„Už ses rozloučila s maître Bonnatem?“ zeptala se vzápětí. „Je u sebe v kanceláři.“

„Já vím. Hned k němu zajdu.“

„Hodně si od tebe sliboval. Nebude snadné najít za tebe náhradu.“

Viktoria přikývla. Věděla, že maître Bonnat si její práce cenil.

„Člověk si nemůže vždycky vybírat,“ posteskla si. „Budeš pak ještě tady, Colette? Nebo se musíme rozloučit už teď?“

Colette přejel po tváři úsměv. „Rozluč se v klidu s maître. Počkám na tebe a pak můžeme jít společně domů.“ Colette bydlela nedaleko od Viktorie, v Rue Carabonneau.

„Tak dobře. Nebude to dlouho trvat.“

Viktoria opustila výrobní prostory chocolaterie a vydala se do kanceláře majitele. Sladké vůně ji provázely po schodech do horního patra, kde se nacházela správa starousedlé firmy.

Před těžkými dubovými dveřmi se zarazila. Zdálo se jí, jako by zevnitř zaslechla hlasy, ale jistá si nebyla. Není nezdvořilé rušit maître, když má návštěvu?

Nakonec přece jen zaklepala, počkala na známé „Entrez!“ a zmáčkla kliku.

„Tady je!“ zaznělo jí mnohohlasně vstříc.

„Viktorie!“

Bouchly zátky šampaňského, a než se vzpamatovala, byla obklopená lidmi. Maître Bonnat, jeho žena, chocolatiers, prodavačky, oba poslíčci. Jenom Luc chyběl.

Za ní vešla Colette s širokým úsměvem. „Tak co?“ zeptala se tiše. „Máš radost?“

Viktoria nebyla schopná slova.

„Mademoiselle Rheinbergrová! Zdá se, že jste překvapená!“ oslovil ji maître Bonnat s výrazem uspokojení z povedeného surprise. „Nemohli jsme vás nechat odejít bez náležitého rozloučení.“

„Já… já,“ koktala Viktoria, „ano, vlastně ne. S tím jsem vážně nepočítala.“

„Tím líp!“ Colette rozlévala šampaňské. „Užij si oslavy na svou počest!“

Vtiskla Viktorii po okraj naplněnou sklenku a vtáhla ji doprostřed místnosti. Maître Bonnat požádal o klid.

„Mademoiselle Rheinbergrová,“ spustil bez dlouhého úvodu. „Když jste k nám přišla, byla jste plná chuti a ctižádosti získat nové zkušenosti. Teď po dvou letech jste se vypracovala na vynikající chocolatière.“

„Bravo!“ Všichni zatleskali.

„Vaše rodina může být právem šťastná, že vás získává zpátky,“ pokračoval maître Bonnat. „A pro nás jste byla velkým obohacením. Rozumíte svému řemeslu, ale nejen to. Máte jedinečné nápady. Taková míra kreativity je výhrou pro každého, kdo s vámi bude pracovat. My všichni,“ majitel podniku obsáhl pohybem ruky přítomné, „vám přejeme všechno nejlepší a hodně sil do vaší budoucí práce. I když víme, že to nebude lehké.“ Odkašlal si. „Ale hlavně vám chceme říct… merci. Za to, že jste byla součástí naší čokolatiérské rodiny. A jsme hrdí na to, že nám po vás něco zůstane – ve všech těch kreacích, které jste za tu dobu vytvořila a které můžeme nadále vyrábět. Na vaše zdraví!“

Místnost naplnil cinkot skleniček.

Viktorii přemohlo dojetí. Byla to neskutečná chvíle. Upila ze své sklenky.

Postupně k ní přicházeli kolegové, aby se osobně rozloučili. Třásla jim rukou, rozdávala bisous, zodpovídala dotazy na rodinu a jejich čokoládovnu ve Stuttgartu a ujišťovala, že nezapomene tu a tam napsat.

Nakonec před ni předstoupil maître Bonnat s malou kazetou v ruce. „Mademoiselle Rheinbergrová. Chtěl bych vám předat tento malý dárek jako vzpomínku na vaše působení tady ve Voironu.“

„Ach… to není vůbec třeba, maître …“

„Ujišťuji vás, že to třeba je.“ Maître Bonnat otevřel kazetu a nechal Viktorii nahlédnout dovnitř.

Na modrém sametu ležela sada stříbrných vidliček na pralinky s rukojeťmi z ořechového dřeva, deset do počtu. Každá z nich měla jiný tvar, s dvěma, třemi či čtyřmi hroty, spirálou, kroužky, a dokonce s malou mřížkou. Ideální na rafinované polevy a zdobení.

„To… nemohu přijmout…,“ koktala Viktoria v rozpacích, ale maître Bonnat se jen usmíval.

„Samozřejmě že můžete.“ Zaklapl kazetu a vtiskl ji Viktorii do rukou. „Ať vám dělají radost!“

Viktoria přejela rukou po leštěném dřevě. „Děkuji, maître. Budu je chovat v úctě.“

„O tom nepochybuji. Hlavně je ale často užívejte!“ Podal jí ruku. „A nedělejte nám s nimi moc velkou konkurenci!“

Teď bylo na Viktorii, aby se usmála. „Pokusím se.“

Maître Bonnat přikývl. „Žijte blaze, mademoiselle Rheinbergrová. Říkám au revoir, nikoliv adieu. Bylo by krásné, kdybychom se jednoho dne zase shledali. Tady u nás, u Bonnata.“

2. KAPITOLA

O dvě hodiny později

v Rue du Jardinet, Voiron

Ohlásilo ho tiché cvaknutí kliky. Viktoria naslouchala Lucovým krokům na prošlapaných dřevěných schodech a sama pro sebe se usmála, když prudce zabušil na dveře, a aniž by počkal na vyzvání, vtrhl do pokoje. „Ma belle!“ Jako vždycky ji vyzvedl do náruče, líbal ji a točil se s ní kolem dokola, až ho bez dechu prosila, aby přestal. Ještě dvakrát se zatočil, než ji opatrně postavil na zem.

„Lucu…!“ Viktoria se ho musela přidržet, dokud ji nepřešla závrať. „Nebyls na mé rozlučce!“ Neměla to být výčitka, ale trochu zklamání v tom zaznělo.

„Měl jsem důvod.“ Přitiskl ji k sobě.

„Aha… a teď sem prostě vrazíš, ačkoli víš, že tady překážíš,“ vyplísnila ho. „Musím balit.“

„Nepřekážím.“ Jihofrancouzský přízvuk podtrhoval rarášky v jeho temně hnědých očích. „Přišel jsem tě unést.“

„Unést?“ Opatrně se mu vymanila a přistoupila k otevřenému kufru na posteli. „Zítra odjíždím a nejsem ještě sbalená.“ Ukázala na hromady oblečení na pohovce, obou židlích i na stole uprostřed místnosti.

Přelétl očima nepořádek a zašklebil se. „Zítra je zítra. Ale dneska jsi ještě tady. Takže?“

Viktoria si povzdechla. Dělá jí rozloučení ještě těžší. „Tak dobře. Převléknu se. Ale jedině, když počkáš dole.“ Po téměř dvou letech ve Voironu hovořila francouzsky celkem plynně. „A dávej pozor, ať tě nenačapá madame Dupont.“

Lucův škleb se roztáhl do úsměvu.

Správně sem nahoru vůbec nesměl, protože Viktoria měla pánské návštěvy zakázané. Ale protože její domácí, madame Dupont, byla nedoslýchavá, nedalo mu moc práce protáhnout se tajně kolem jejího bytu do patra.

„Už mizím.“ Poslal jí vzdušný polibek. „A nenech na sebe dlouho čekat!“

Viktoria zavrtěla hlavou, zatímco Luc už spěchal dolů. Byl to živel. Měl v sobě jižní spontaneitu i neodolatelný šarm. Zamotal jí hlavu hned první den v Čokoládovně Bonnat.

Dobře si vzpomínala, jak měla udělat pistáciový krém a jak se jí ani trochu nepovedl – načež jí Luc několika šikovnými radami přispěchal na pomoc. Nakonec byla s to předložit maître Bonnatovi dvě celkem slušně vyvedené pralinky. Tehdy se to stalo.

A teď?

Její život se neodvolatelně změní. Původně zamýšlela zůstat u Bonnata ještě rok. Jenomže události posledních týdnů obrátily její plány vniveč. Musí se vrátit domů a pomáhat matce. Otcova smrt způsobila obrovskou trhlinu.

Viktoria si povolila pásek a vyklouzla z úzce střižených šatů z bleděmodré bavlny. Jak znala Luca, půjdou někam do přírody, a proto si natáhla košili a kalhotovou sukni. Prsty si upravila polodlouhé blond vlasy, v jejichž přírodních vlnách slunce vybělilo praménky. Nejraději nosila vlasy rozpuštěné, jen při práci si je svazovala. Ještě řídčeji je sčesávala do módní ruličky na šíji, která vypadala pěkně, ale Viktorii byla nepohodlná. Obula si polobotky a seběhla po schodech.

Luc se opíral o zeď domu vedle svého Peugotu P 107 a kouřil. Když spatřil Viktorii přicházet, zašlápl nedopalek, posadil se na motorku a gestem ruky ji pozval na sedadlo za sebou: „On y va.“ Nastartoval motor.

Viktoria se vtlačila mezi něj a piknikový koš přivázaný na nosiči. Chytla se ho kolem pasu. „Kam pojedeme?“

„Nech se překvapit!“ Přidal plyn.

Motorka s řevem vyrazila kupředu. Koutkem oka Viktoria zaznamenala černý oblak, který nechali za sebou. Tygrovaná kočka pozorující zvědavě přípravy na start polekaně uskočila do nejbližšího vchodu.

Luc vybíral ve svižném tempu zákruty městských ulic a uliček a Viktoria brzy vytušila, kam má namířeno. Dobrý nápad zajet v tomto krásném pozdním odpoledni k Lac de Paladru, ovšem nic moc originálního. Byli tam spolu už mnohokrát. O to zvědavější byla, co si pro tento poslední večer vymyslí.

Přitisknuta k jeho zádům si vychutnávala společnou jízdu. Luc nebyl nijak vysoký ani svalnatý, spíš hubený a šlachovitý. Skoro černé vlasy měl vždy nepořádně rozhozené a tváře nikdy dohladka oholené. Bylo mu dvacet stejně jako jí, zdál se ale starší, což možná způsobovala jeho sluncem zhnědlá pleť. A přemýšlivé vrásky na čele, které vůbec nepasovaly k jeho bezstarostné povaze.

Že se líbí děvčatům, Viktoria věděla. Měla ráda jeho humor a smysl pro krásné stránky života.

Kdykoli jim to čas dovolil, podnikali spolu výlety, zlézali travnaté vrcholky masivu Chartreuse, překonávali skalnaté hřebeny a bílé vápencové stráně, koupali se v řekách hluboko zaříznutých v krajině. Jednou si na výletě zlomila ruku a museli do nemocnice. Jindy se odhodlali ke krkolomné a nekonečné jízdě až ke Středozemnímu moři, aby tam strávili noc za svitu měsíce na pláži s bagetou a lahví červeného vína. Ačkoli ještě několik dní cítila následky téhle štrapáce, byl to nezapomenutelný zážitek.

„Je ti dobře, Viktorie?“ zeptal se v tu chvíli, jako by vycítil, na co právě myslí.

„Ovšem. Všechno v nejlepším pořádku!“ Snažila se potlačit myšlenku na brzké loučení. Zítra je zítra. A dnes je ještě tady.

Sledovala ubíhající krajinu, pole a pastviny, remízky porostlé kaštany, duby a buky, usedlosti a vesnice, kterými projížděli. Vítr pohrávající si s jejími vlasy byl příjemně teplý, stejně teplý, jako tento počínající červen.

Když za sebou nechali vesnici Charavines, Viktoria se napřímila. Mezi stromy a keři lemujícími po pravé ruce silnici probleskla tyrkysová voda jezera. Konečně odbočili ze silnice, ujeli ještě pár metrů po nerovném povrchu a zastavili poblíž mohutného dubu, jehož větve se skláněly nad hladinou jezera. Motor po několika taktech utichl.

Luc se obrátil k Viktorii. „Jsme tu.“

„Ach!“ Sesedla a protáhla se, zatímco on odstavil motorku a sundal z nosiče koš. „Tady budeme piknikovat?“ prohodila.

„Ještě ne. Pojď!“

Vzal ji za ruku a táhl podél vody. Pod nohama jim křupaly drobné kamínky, jimiž byla vysypaná cesta, jemné vlnky narážely do svažitého břehu.

Po chvíli spatřila Viktoria v mělké zátoce člun s vesly. „Bude párty na lodi?“

Luc se tiše zasmál. „Přesně tak.“ Pustil jí ruku, šel napřed k dřevěné pramici a postavil do ní koš. Pak se obrátil k Viktorii, která ho mezitím došla. „Vzpomínáš, jak jsme tu byli naposledy?“

„Jasně že si vzpomínám. Měla jsem úplně promočené boty.“

„Do člunu teklo. Ale tenhle vypadá dobře.“

„Přivezl jsi ho sem?“ zajímala se.

„Nechal přivézt. Jedním rybářem.“ Luc se pustil do vytahování člunu na vodu. Viktoria se přidala a za pár minut vypluli na jezero.

„Teď už tedy znám cíl našeho výletu,“ konstatovala a sledovala kachní matku, jak kolem nich klidně proplouvá s pěti mláďaty v závěsu. „Ale nemám tušení, jaké překvapení tu na mě čeká. Nějaká příšera? Lochneska?“

Luc se tajemně usmál a vesloval dál, až světlá modrozelená voda pobřežního pásu ustoupila temné modři jezerní hladiny. Ne nadarmo nazývali lidé Lac de Paladru také Lac Bleu, modré jezero. O jeho vodách se vyprávěly četné legendy, jako například ta o Dame Blanche, bílé paní, která před stoletími zmizela se svým milencem uprostřed jezera – a od té doby ji tu lidé čas od času mohou spatřit.

Že by tu s Lucem zmizeli, toho se Viktoria neobávala. Možná jí ale chce ukázat některá místa, kde se Dame Blanche podle pověsti zjevuje?

„Tak, jsme na místě,“ oznámil Luc v tom okamžiku, jako by jí četl myšlenky.

„Tady?“ Viktoria se rozhlédla. Nacházeli se asi v polovině vzdálenosti mezi východním a západním břehem podlouhlého jezera. Na šířku měla vodní plocha asi kilometr.

Přikývl a složil vesla do lodi.

„Budeme chytat ryby?“

„Dočkej času.“ Luc sáhl po piknikovém koši a postavil jej na sedačku před Viktorii.

„Máš v něm návnadu?“

„Když tomu tak chceš říkat.“ Náhle se rozesmál od ucha k uchu.

„Ne, to ne, Lucu,“ polekala se Viktoria. „Vždyť víš, že nechci…“

„Tak jsem to nemyslel, ma belle.“ Znělo to poněkud uraženě.

„Promiň, prosím tě.“ Viktoria litovala své unáhlené reakce. „Nechtěla jsem ti podsouvat nic… nepatřičného.“

„No, trochu jsi možná chtěla.“ Klekl si na dno loďky a odepjal řemen košíku. „Vím, jak o těchhle věcech smýšlíš.“

Viktoria si povzdechla. Francouzi si holt s amour nedělají příliš těžkou hlavu.

„Ale jako návnada by se to označit dalo,“ navázal na její předchozí dotaz a vytáhl červenobíle kostkovaný ubrus. „Přinejmenším má sloužit k tomu, abys na mě nezapomněla.“

Viktoria nahlédla zvědavě do proutěného košíku. „Sklenice a pytlíky s ledem?“

„Přesně tak.“ Luc rozprostřel ubrus. Vyndával z koše jednu zavařovací sklenici po druhé a rovnal je do dvou řad.

„Ach! Čokoláda!“

Luc otevřel první sklenici. „Uděláme si čokoládový piknik!“

Zatleskala nadšením. „To byl výborný nápad, Lucu!“

„Že jo?“

„S okamžitou platností ti odpouštím, žes nebyl odpoledne na rozlučce. Měl jsi jistě spoustu práce.“

„Tak trochu.“ Spokojeně se usmál a podal jí špejli s napíchnutou pralinkou. „Ochutnej tuhle. Ale se zavřenýma očima!“

Viktoria si vzala špejli, sklopila zrak a kousla do pralinky.

„To je… Pralin Sport! Ano, docela určitě. Chutná výrazně po pražených oříškách.“

„Poznalas to!“

„Aby ne!“ Viktoria otevřela oči. „Prodávala jsem je turistům na výlety.“

„Tak další.“ Luc odšrouboval novou sklenici a podal Viktorii vzorek. Dívka kousla do křupavé polevy malého trojhránku. „Gâteau Sphinx en miniature. Velice lahodné. Ovšem daly nám zabrat, co?“

„To ano. Ale povedly se.“ Luc si vzal také jednu. „Bílková náplň je fantastická.“

Následně otevřel zbylé sklenice a vyskládal z každé jednu ukázku na ubrus. „Zpracoval jsem ty nejlepší recepty od Bonnata. Tady například.“ Sáhl po malé čtverhranné sušence. „Náš plumcake – s rumovou příchutí.“ Mrkl na Viktorii.

„Mhmm. Rumem jsi teda nešetřil!“

Luc se usmíval. „Napadlo mě ještě něco… řekněme nezvyklého.“ Sáhl znovu do koše a vytáhl bagetu, láhev šampaňského a malou dózičku. „Víš, co mám nejraději k snídani? Bagetu s čokoládou.“

Viktoria nadšeně přikývla. „Něco jako pain au chocolat. To znám z domova.“

„Ty to znáš?“

„Nu ano. Ve Stuttgartu máme už několik let čokoládu, která se dá mazat na chleba.“

„Od vás?“

„Ne, od jiné firmy.“

„A já jsem si myslel, že jsem vynalezl něco převratného.“ Teatrálně zavrtěl hlavou. „Přesto ti teď předvedu můj pain au chocolat. Jistě bude chutnat mnohem líp než ten od vaší konkurence!“ Ulomil kousek bagety a otevřel plechovou dózu. „To je čokoláda se sušeným mlékem a vanilkou. Úplně jednoduché.“

„Jednoduché věci jsou často ty nejlepší,“ podotkla.

Sledovala, jak šikovnýma rukama vyndává tenký plátek čokolády a pokládá jej na bagetu.

„Prosím!“ vybídl ji.

„Děkuju.“ Viktoria čekala, až obloží i druhý kousek bagety, ačkoli se jí čokoláda pod prsty rozpouštěla.

„A k tomu pochopitelně šampaňské!“ Luc položil svou bagetu na ubrus a odzátkoval láhev.

„To bude skvěle harmonovat,“ pochvalovala si Viktoria. „Ačkoli já už jsem dneska šampaňské měla.“

„To už je dlouho,“ mínil a podal jí láhev. „Nemám tady ovšem skleničky, jen obyčejný hrnek.“

„Skleničky nepotřebujeme. Stejně piju nejraději z hrnku.“ Viktoria si nechala nalít a upila doušek. Poté se zakousla do pain au chocolat. „Je to excelentní. Jednoduché, rafinované a božské!“

Užívali si piknik, mlsali čokoládu a vyprázdnili láhev šampaňského. Luc náhle vstal a loďka se povážlivě zakymácela.

Viktoria se chytla lavičky. „Co to děláš?“

„Jdu si zaplavat.“

„Ale to…“ Než stačila odporovat, stáhl si přes hlavu košili, sundal kalhoty a skočil do vody. Viktoria se nahnula přes okraj pramice. „Lucu!“ zlobila se. „Jestli to byl poslední pokus, jak mě přesvědčit, abych s tebou… Lucu?“

Nikde nikdo.

I když se voda na místě, kde zmizel pod hladinou, uklidnila, nebylo po mladíkovi ani stopy.

„Lucu? Kde jsi?“ Viktorie se zmocnil neklid. Napřímila se a rozhlížela se po vodní hladině. Tolik šampaňského přece nevypil, aby nemohl plavat?

Zula si boty. Má skočit za ním?

Nakonec to nevydržela. Svlékla si kalhoty a blůzu, prádlo si nechala. Opatrně přehodila jednu nohu přes okraj loďky, pak druhou. Člun se naklonil, a tak raději rychle sklouzla do vody.

„Ach, ma belle!“ Než se rozhlédla, vynořil se s prskáním vedle ní a objal ji oběma rukama.

„Nech toho, Lucu!“ bránila se. „Nejsem žádná návnada!“

„Škoda. Ale plavat snad trochu umíš. Koneckonců budete mít v Německu brzy Olympijské hry!“

Vykroutila se mu, udělala pár temp a otočila se. „Jasně že umím plavat! A náhodou docela dobře. K tomu nepotřebuju učitele.“ Cákla mu vodu do obličeje. „A už vůbec ne Olympijské hry!“

„No počkej!“ Krauloval k ní, zatímco se snažila zachránit za loďkou.

Honili se ve vodě, smáli se a laškovali, a Viktoria si tohle důvěrné třeštění vychutnávala, ačkoli jejich objetí byla teskná a polibky chutnaly po loučení.

Obrátila se pomalu na záda a zavřela oči. Luc připlaval těsně k ní. „Viktorie…“

„Ne, Lucu. Neříkej nic.“

„Máme už jen tuhle poslední noc.“

Změnila polohu tak, že se držela jeho ramene. „Já… nejsem ještě připravená.“

Dlouze a vroucně ji políbil. „I když jsi jako rusalka neodolatelná, dám ti teď pět minut na to, aby ses oblékla. Jinak nezaručuju, že se ovládnu.“ Vysadil ji, aby se mohla chytit okraje loďky.

Viktoria se nasoukala dovnitř, svlékla si mokré prádlo a oblékla blůzu a kalhoty. Když si vymačkávala vodu z vlasů, vyhoupl se Luc do člunu a znovu ho prudce rozkymácel.

Zatímco se převlékal, dívala se Viktoria taktně stranou. Alespoň se o to snažila – než ji zvědavost přiměla k malému kradmému pohledu. Pochopila přitom, proč dívkám v Lucově přítomnosti tluče srdce rychleji. Jenomže jejich láska skončí zítra ve chvíli, kdy nastoupí do vlaku.

Luc sklidil zbytky pikniku, ponořil vesla do vody a zamířil zpátky ke břehu. Viktoria klouzala pohledem po zvlněné hladině přes temně se rýsující pobřeží až nahoru k obloze.

Večer ustoupil noci, slunce zapadlo za věnec hor na západě. Na nebi se objevily první hvězdy. Dohasínající červenooranžová záře na obzoru připomněla Viktorii, že dnešním dnem něco nenávratně odplynulo, tak jako plyne všechno v životě.

Ta myšlenka ji bodla u srdce.

Jaké to bude ve Stuttgartu – bez otce? Neuměla si jejich domov, čokoládovou vilu, bez něho představit. Stejně jako čokoládovnu. Zvládnou to vůbec?

„Na co myslíš?“ Lucův hlas pronikl do jejích myšlenek.

„Na pomíjivost.“

Chápavě přikývl. Stál při ní, když ji v půlce dubna zastihla zpráva o otcově těžkém zápalu plic a o dva týdny později o jeho smrti. Odvezl ji do Grenoblu na vlak, když jela domů na pohřeb, a po týdnu ji opět vyzvedl. Byl při tom, když oznamovala maître Bonnatovi, že se musí definitivně vrátit do Stuttgartu.

„Víš, Viktorie,“ řekl po chvíli a přestal na moment veslovat. „Můj otec už taky nežije. Byl rybář a jednoho dne se nevrátil. Bylo mi dvanáct. Vím, jak se cítíš.“

Viktorii to překvapilo. Dosud o své rodině a původu skoro nemluvil. Věděla jen, že se narodil v Marseille. „Neříkám ti to proto, abys mě litovala,“ pokračoval. „Chci ti jenom říct… život se neubírá jen přímými cestami. Někdy zjistíme až po letech, že ze zlých časů může vyrůst i něco dobrého.“

„Já na otcově smrti nic dobrého nevidím,“ hlesla. „Absolutně nic.“

„Tak jsem to nemyslel. Nikdy nebude dobré, že umřel. Ale některé obraty v životě mohou dát vzniknout něčemu novému… ach, to se těžko vysvětluje.“ Luc se odmlčel. „Já bych se býval stal rybářem, jako byl můj otec. Zřejmě by mě ani nenapadlo uvažovat, zda pro mě existuje jiné povolání. Takové, které by mi přinášelo radost a naplňovalo mě. Přitom jsem už jako dítě nesnášel pach ryb.“

Viktoria mlčela. Nechápala dost dobře, jakou útěchu jí Lucův příběh má přinést.

„Samozřejmě je mi dodneška smutno, když na otce pomyslím,“ přiznal. „Matka to měla těžké. Musela se postarat o čtyři děti, a přitom neměla ani na jídlo. Ale i jí se otevřely dveře. Teď má vlastní krejčovnu společně s mým nejstarším bratrem a sestrami. Víš už, co tím myslím? Dopřej si čas, Viktorie.“

Viktorii nenapadla vhodná odpověď, a tak se oba odmlčeli. Člun se s nimi houpal. S nástupem tmy bylo jezero neklidnější.

„Můžu veslovat?“ zeptala se znenadání.

„Jestli chceš… ovšem.“

Vyměnili si místa.

Bylo to namáhavé, ale pravidelný pohyb dělal Viktorii dobře. Luc ji tlumeným hlasem navigoval správným směrem ke břehu. Každým záběrem jí to šlo líp a část bezstarostné nálady toho večera se vrátila zpátky. Měl pravdu. Život půjde dál. Musí.

„Dobrá práce,“ pochválil ji, když pod kýlem zaskřípal písek. Vystoupili a vytáhli loďku na břeh.

„No, veslování není až tak velké umění,“ mínila Viktoria. „Ale přesto děkuju za uznání.“

„Každopádně jsi mě bezpečně dopravila na pevninu. Taky jsme se mohli převrátit.“

„Rozhodně ne! Už jako dítě jsem veslovala na Bodamském jezeře. Jezdili jsme tam skoro každé léto na pár dní.“

Luc se zasmál. „To se hned pozná, mademoiselle Rheinbergrová. Máte neobyčejně měkký záběr.“

Viktoria mu uštědřila štulec do zad. „A ty seš neobyčejně drzý, Lucu. Ale protože jsi pro mě vymyslel tenhle nádherný večer, odpouštím ti.“

„Udělal jsem to rád.“ Zapálil si cigaretu. „Viktorie… i když budeš zpátky v Německu – jsem tu stále pro tebe.“

„Je hezké to vědět.“ Unaveně se opřela o bok loďky.

„Je tam od vás slyšet tolik nedobrých věcí.“

Viktoria nevěděla, co na to říct. Sama si nebyla jistá, co ji ve Stuttgartu čeká.

„No jo.“ Luc vyfoukl kouř. „Ty už to zvládneš, ma belle.“

„V to doufám.“

„A když ti bude ouvej, tak napiš nebo zavolej. A já přiběhnu.“

Teď se i ona musela zasmát. „Zavolám do telefonu Pomoc!“

„Třeba. Nebo prostě chocolat,“ žertoval.

„Chocolat – proč ne? Lucu, přijeď honem, chocolaaaat!“

„A já ti přiběhnu na pomoc,“ opakoval, a i když tím reagoval na její vtípek, Viktoria cítila vážnost jeho sdělení.

Konec Lucovy cigarety žhnul ve tmě.

Viktoria se pomalu odlepila od loďky. „Myslím, že bychom měli jet. Musím ještě balit.“

Upustil oharek jako obyčejně na zem a vzal ji za ruku. „Samozřejmě. A nezapomeň, Viktorie: Před šesti týdny jsi jela domů truchlit. Zítra tam jedeš začít nový život!“

3. KAPITOLA

Stuttgart, Čokoládovna Rothmann,

o dva dny později

Vše bylo tak důvěrně známé. Široké schodiště, velké dvoukřídlé dveře, za kterými se nacházely kanceláře, klapání psacích strojů, od něhož zaléhaly uši, když člověk otevřel a vešel dovnitř. Vůně papíru, šanonů a černé pásky, klidná koncentrace naplňující místnost, tlumený hovor písařek. Tohle všechno znala Viktoria od dětství. Tiše za sebou zavřela.

„Dobré jitro, slečno Rheinbergrová!“ Žena kolem třicítky jí podala ruku. „Jsem Lydia Rosentalová.“

Viktoria opětovala stisk ruky. „Dobré ráno!“ Věděla, že Lydia Rosentalová vede písárnu od minulého roku, kdy paní Fischerová odešla do důchodu. Matka se o tom včera večer zmínila.

„Jistě jdete za vaší paní matkou. Momentálně je v továrně, ale měla by se každou chvíli vrátit. Mohu vám zatím představit zaměstnankyně naší kanceláře?“

Viktorii to zpočátku udivilo. Většinu písařek tu znala a připadalo jí zbytečné být jim oficiálně představovaná. Slečna Rosentalová ale už přešla k prvnímu stolu a začala uvádět jména dívek a jejich pracovní úkoly. Viktorii došlo, že vedoucí písárny tento postup zvolila záměrně, aby vyzdvihla její nové postavení ve firmě. Teď už není dcera majitele, ale jejich nadřízená. Zdálo se, že dívky tuto změnu akceptují, zdvořile ji jedna po druhé zdravily a ochotně vysvětlovaly, čím se v kanceláři zabývají.

Viktoria poslouchala, vyptávala se, jak se jim daří, a ujistila je, že se na ni kdykoli mohou obracet s dotazy.

Právě dorazila k předposlednímu stolku, když se vrátila matka.

„Vicky! Copak tu děláš? Vždyť jsem ti říkala, že si máš dopřát čas a odpočinout si po cestě.“

„To je v pořádku, mami,“ odpověděla Viktoria. „Už mi byla nahoře v Degerlochu dlouhá chvíle. A po městě se mi taky nechtělo chodit. Jsem raději, když můžu něco dělat. Práce je tu jistě víc než dost.“

„To ano.“ Judith Rheinbergerová si odhrnula vlasy, které se jí uvolnily z uzlu. Bylo to gesto vyčerpání. Krásnou tvář měla bledou, téměř popelavou, pod očima nezvykle tmavé stíny. Její blond vlasy byly protkány šedivými pramínky, mnohem víc než ještě před pár týdny. Bolest ze ztráty manžela byla zjevná.

„Nejlepší bude začít hned,“ pokračovala Viktoria. „Zatím jsem se zabývala spíš výrobou čokolády než obchodními záležitostmi. Budeš mě toho muset ještě hodně naučit.“

„Jistě.“ Juditin zrak se na okamžik ztratil v dálce. Pak pohlédla zpátky na dceru a položila jí ruku na rameno. „Čokoládovna je dědictví tvého otce a dědečka. Oba by na tebe byli hrdí, kdyby viděli, že ses vydala v jejich stopách. Pojď, půjdeme do kanceláře. A… děkuju, slečno Rosentalová, že jste se Viktorie ujala.“

„Rádo se stalo.“ Vedoucí písárny ukázala na štos desek na svém stole. „Přijdu potom za vámi. Je tu několik pohledávek a dvě nabídky k projednání.“

„Dobře. Asi tak za hodinu. Do té doby bychom s dcerou nechtěly být rušeny.“ Judith otevřela dveře kanceláře, kterou po desetiletí sdílela s manželem.

„Samozřejmě.“ Lydia Rosentalová se za ní krátce podívala a poté se obrátila k Viktorii. „Je moc dobře, že jste zase tady, slečno Rheinbergrová.“ Naléhavost v jejím hlase se nedala přeslechnout.

Bude jí tu zapotřebí. Víc, než tušila.

Náhle ji napadla Lucova slova: Zítra jedeš domů začít nový život. Přesně tak to je. Nový začátek. I když to bolí. A velkou část sil na něj bude muset vyvinout sama, aby měla matka čas vyrovnat se s událostmi posledních týdnů a načerpat novou životní energii.

„Jdeš už, Vicky?“ Juditin hlas zněl nezvykle netrpělivě.

„Ovšem.“ Viktoria následovala matku do oddělené kanceláře, kterou na rozdíl od dřívějška spojovaly s písárnou dvě velká skleněná okna.

„Zavřela bys, prosím, dveře?“ Matka usedla za psací stůl, který kdysi patřil Wilhelmu Rothmannovi a po jeho smrti Victoru Rheinbergrovi. Vypadala za ním trochu ztracená, zdálo se však, že už ho přijala za svůj. Jistou rukou roztřídila navršené dokumenty, odložila stranou pořadač a vytáhla desky nadité papíry.

Viktoria mezitím zavřela dveře, přisunula si židli a posadila se vedle matky. Zrak jí přitom padl na otcovu stříbrnou psací soupravu s vyrytými iniciálami V  a R. Vedle ní ležel nůž na dopisy a odkladač na tužky z mramoru, který před lety darovali s Martinem otci k narozeninám. Vypadalo to, jako by otec jen nakrátko odběhl, aby se hned zase vrátil.

„Opravdu bych ti ráda dopřála ještě nějaký čas u Bonnata, Vicky,“ vstoupil jí do myšlenek matčin hlas. „Vím, jak moc se ti tam líbilo. Ale…,“ Judith listovala v dokumentech, zdálo se, že něco určitého hledá. „Je tady teď dost velký zmatek.“

„Já vím,“ přikývla Viktoria. „A to, že jsem se vrátila domů, je přece samozřejmé. Moje místo je tady u tebe. Společně to zvládneme.“

„Čeká nás spousta práce.“ Judith se odmlčela. „Nejdřív musíme vyřídit nějaké právní záležitosti, i když jsme s otcem učinili opatření pro případ, že jeden z nás zemře.“ Odložila papíry. „Zaplaťpánbůh výroba běží dál. Máme nějaké menší výpadky v dodávkách kakaa, ale myslím, že jsou to běžné procesy v situaci, jako je naše, a budou jen přechodné. Zakázky šly trochu dolů, ale není to nic znepokojivého. Dodavatelé a zákazníci se v dohledné době jistě pokusí prosadit nové podmínky.“

„Vážně?“ podivila se Viktoria. „Proč by měli…“

„Heil Hitler!“ Zavřenými dveřmi k nim pronikl hrubý mužský hlas. Viktoria zvedla hlavu a spatřila přes skleněnou výplň stěny malého podsaditého člověka v hnědé uniformě. Ruku měl vytrčenou k pozdravu tak, jak to teď v Německu bylo zvykem. Písařky hromadně vstaly a rovněž pozvedly pravici. Slečna Rosentalová ovšem gesto jen naznačila. Došlo na krátkou výměnu slov mezi ní a návštěvníkem, muž pak rázným krokem vykročil ke dveřím kanceláře a vrazil dovnitř. „Heil Hitler!“ zařval opětovně, srazil podpatky a ruka mu opět vylétla do vzduchu. Jeho militantní výstup podtrhovala světlehnědá uniforma s červenými výložkami a zlatým prýmkem na límci. „Paní Rheinbergrová, musím s vámi mluvit v neodkladné záležitosti.“

Mluvil štěkavě, jako by udílel vojenské rozkazy. Viktoria byla v pokušení zacpat si uši. To hulákání bylo nesnesitelné.

Judith vstala, učinila neidentifikovatelné gesto pravou rukou a cosi nesrozumitelného zamumlala. „Dobrý den, pane Webre,“ pronesla chladně. „Co pro vás mohu udělat?“

Viktoria pokládala za nezdvořilé, že se návštěvník nepředstavil. I když se s matkou očividně zná, pro ni je cizí.

„Tuto záležitost bychom měli probrat mezi čtyřma očima, paní Rheinbergrová,“ prohlásil muž, zvedl aktovku, kterou držel v levé ruce, bez vyzvání přešel místnost a položil si aktovku na konferenční stolek.

„To je Viktoria Rheinbergerová, pane Webre, moje dcera,“ oznámila klidně Judith. „Ode dneška pracuje rovněž ve vedení čokoládovny. Proto si vaši záležitost vyslechne stejně pozorně jako já.“

Muž si odkašlal. „Když to musí být.“ Obrátil se napůl k Viktorii a zběžně na ni kývl. „Kurt Weber, ortsgruppenleiter.“

„Dobrý den,“ řekla Viktoria. Vstala a přešla ke konferenčnímu stolku.

Návštěvník přimhouřil oči.

„Posaďte se, pane Webre.“ Judith se zmocňoval neklid, zůstala ale stát na svém místě.

„Paní Rheinbergrová.“ Kurt Weber se posadil, otevřel aktovku a vyndal tenké desky. „Úmrtím vašeho chotě, kterého jsem si ostatně velice vážil, přišla Čokoládovna Rothmann o své vedení.“

„To rozhodně ne!“ Viktoria vycítila, jak se matce třese hlas. „Podnik vedeme dál jako dřív.“

„No,“ zpochybnil Kurt Weber její slova. „Já to vidím jinak.“

„Prosím?“ Viktoria si původně předsevzala, že bude držet pusu, nemohla se však ovládnout.

Weber ji ignoroval. „Podívejte, paní Rheinbergrová,“ řekl místo toho a upřel zrak na Judith. „Je dostatečně zřejmé, že nemáte pokračovatele. Podle mých vědomostí žije váš bratr Karl Rothmann v Berlíně, váš bratr Anton provozuje továrnu na klavíry tady ve Stuttgartu. A syn Martin Rheinberger se sice zdržuje ve vašem domě, je ale pianista a nemá o spolupráci na vedení čokoládovny zájem.“

„Jste nanejvýš dobře informován,“ opáčila Judith s nepřeslechnutelným sarkasmem. „Pak vám jistě neuniklo, že pokračovatele máme, a sice v ženské linii.“

„Paní Rheinbergrová,“ usmál se Weber blahosklonně. „Časy se změnily a vy to víte. Díky našemu Vůdci.“ Opřel se zády o opěradlo křesla. „Měli jsme v nedávné minulosti pár let, kdy se ženy… abych tak řekl, pokoušely předvádět jako muži. Tenhle nešvar už ale netrpíme.“

„Co tím chcete…,“ ozvala se pobouřeně Viktoria, ale matka ji přerušila: „Nechápu, proč by měl být v rozporu s vůdcovými myšlenkami fakt, že takto úspěšný podnik je nadále veden lidmi, kteří výrobě rozumějí a vnášejí do ní své dlouholeté zkušenosti? Vždyť tím přispíváme k blahu národa. A o to přece jde, nebo snad ne?“

„Drahá paní Rheinbergrová,“ poučil ji Weber. „Tady nejde o znalosti a podobné věci. Jde o přirozené poslání. A posláním řádné ženy je, aby svému muži vytvořila dobrý domov, Vůdci porodila děti a vychovala je ve správném světonázoru. A když se dívám na vaši dceru,“ Weber zašoupal nohou, na Viktorii ale nepohlédl, „tak se mi to plně potvrzuje. Ostatně v lednu minulého roku bylo znovu veřejně vyhlášeno, že mladé dívky se mají připravovat výhradně na roli matky a hospodyně. Tím nejlépe poslouží Vůdci a vlasti.“

„Pane předsedo,“ prohlásila Judith rezolutně. „Myslím, že tento rozhovor můžeme ukončit. Moje dcera a já povedeme náš podnik dál. K tomu není co dalšího dodat.“

„Poslyšte, paní Rheinbergrová. Podléháte velkému omylu.“ Rozložil na stůl papíry, které vypadaly jako nějaká komplikovaná smlouva.

„V souladu se současným pojetím úlohy muže a ženy v Německé říši je naším úkolem v zájmu národně socialistické jednoty německého lidu uvádět toto pojetí do praxe,“ referoval s důrazem. „Může vám to připadat na první pohled možná… nepřiměřené. Časem ale poznáte, a budete vděčná, že jsme vám otevřeli oči a ukázali správnou cestu.“

„Nerozumím vám.“ Juditin tón nabral na tvrdosti. Přešla přece jen ke konferenčnímu stolku a posadila se. „Chcete nás vyhnat z naší továrny?“

„Ale paní Rheinbergrová,“ chlácholil ji Weber. „Nechceme nikoho vyhánět. Chci vám jen učinit… návrh.“ Přistrčil jí papíry, aby si je mohla přečíst. „Máte před sebou krajně výhodnou nabídku. Čokoládovna Adler hledá možnosti jak rozšířit produkci. Znáte Čokoládu s orlíčkem?“

„Není na trhu příliš dlouho,“ podotkla Judith a Viktoria si všimla pohrdavého podtónu.

„Ne, paní Rheinbergrová, v tom se mýlíte,“ opravil ji Weber samolibě. „Adler vyrostl z tradičního podniku, vystupuje teď ovšem pod novým jménem. Ale nehledě na to…“ Prohrabal se v papírech. „Adler se stal veskrze úspěšným svou Čo-ko-kolou!“ Zvýšil hlas, mluvil už zase s vojenskou rázností, úsečností a nepříjemně nahlas. „V budoucnu jí připadne obzvláštní význam.“

„To je hezké, pane Webre,“ odvětila klidně Judith. „Ale já nehodlám firmě Adler ani žádné jiné odstoupit části svého podniku.“

„Nikdo tu nemluví o částech podniku. Čokoládovna Adler vám činí jedinečnou nabídku převzít váš podnik za více než přiměřenou cenu.“ Weber zinscenoval řečnickou pauzu a pozoroval Juditinu reakci.

Ve Viktorii se vařila zlost. Kolmá vráska na matčině čele svědčila o tom, že se jí vede stejně.

„Ne.“ Juditina odpověď byla stručná a jasná. „Neprodáme.“

„Jak prosím?“ zeptal se Weber, jako by nevěřil vlastním uším.

„Řekla jsem, že neprodáme.“ Judith se zvedla. „Myslím, že tím je náš rozhovor u konce, pane předsedo. Ať vás touto absurdní nabídkou pověřil kdokoliv, ať si nedělá naděje, že náš podnik akvíruje. Rothmannova čokoládovna je a zůstane v rukou rodiny.“ Popošla ke dveřím a položila ruku na kliku. „Příjemný den.“

Weber se podíval z Judith na Viktorii a zpátky na její matku. Výraz nevíry vystřídal vztek. „Paní Rheinbergrová!“ Vstal tak prudce, že křesílko, na němž seděl, se s hlasitou ránou překotilo. Nehledě na tento faux-pas si sbíral dokumenty. „Právě jste odmítla svou budoucnost.“

„To si nemyslím.“

„Máme… i jiné prostředky.“ Weber se zarudlou hlavou nastrkal papíry do aktovky. „Vycházím z toho, že přijdete k rozumu, jakmile můj návrh důkladněji promyslíte. Smrt vašeho manžela vámi pochopitelně otřásla. Možná si neuvědomujete dosah svého rozhodnutí. Dávám vám čtyři týdny na rozmyšlenou.“

„Mé rozhodnutí se nezmění ani za čtyři týdny.“ Viktoria pozorovala, jak se matce chvěje ruka na klice.

„Adler vám nabízí celé jmění. Berte, dokud je ruka natažená.“

Na cestě ke dveřím si Weber pracně nasoukal aktovku pod levou paži, aby měl pravici volnou k nezbytnému „Heil Hitler!“ Viktoria měla pocit, že si na tenhle groteskní pozdrav nikdy nezvykne.

Judith otevřela dveře.

Všechny páry očí sledovaly, jak předseda místní organizace NSDAP pochoduje rázným krokem mezi řadami písařek k východu.

Viktoria zaslechla, jak se matka zhluboka nadechla, jakmile za Webrem zapadly mohutné dvoukřídlé dveře kancelářského traktu. Zároveň si všimla, že Lydia Rosentalová se k nim dívá přes prosklené okno. V jejím pohledu byl strach.

„Celé mi to připadá jako póza, mami.“ Viktoria měla pocit, jako by se jasný a přívětivý svět, který dosud znala, pomalu rozpouštěl a ustupoval nové, temné skutečnosti.

„To není póza, Vicky.“ Judith si přejela rukou čelo. „To je hořká pravda.“

4. KAPITOLA

SS Manhattan, Cherbourg,

uprostřed července 1936

Mohutný parník se pomalu sunul z vnitřní rejdy přístavu Cherbourg na otevřené moře. Provázela jej hejna racků, jejich křik se mísil s houkáním lodní sirény a koncertem námořní kapely. Bylo krátce po poledni.

Andrew Miller opřený o lodní zábradlí pozoroval, jak se zalidněný přístav před jeho zraky postupně zmenšuje. Vzal si s sebou na palubu drink, a zatímco přikládal sklenku ke rtům, sklouzl jeho pohled od nábřeží k jednomu z vlečných člunů, které je eskortovaly k vnější rejdě. Manhattan Cocktail chutnal po whiskey a vermutu a stékal mu s příjemným pálením do hrdla. Z trupu SS Manhattan doléhalo až sem, na palubu první třídy, dunění motorů.

Bezděčně se mu vybavily obrazy z prvního vyplutí před pěti dny: davy nadšených lidí, které se shromáždily v ulicích a parcích New Jersey a New Yorku, v přístavu americké metropole a podél přístavních hrází, aby zahlédly největší loď společnosti United States Lines, a především olympijské mužstvo na jeho palubě. Záplava amerických vlajek v nesčetných mávajících rukou. Hasičské čluny doprovázející SS Manhattan ověnčenou tisíci praporky, hudba lodních sirén jako pozdrav na dalekou cestu do Hamburku. Mladí sportovci přemožení množstvím pozornosti, jaké se jim dostalo.

Andrew takovou euforii ještě nezažil – a účinkovala. Nejen na více než tři sta olympioniků, ale i na něj a ostatní cestující. Ani studený vzduch, který jim na otevřeném Atlantiku vál kolem uší, nedokázal zbrzdit sportovní nadšení. A zatímco brázdili vody směrem do Evropy, trénovali sportovci na lodi intenzivně na Olympijské hry v Berlíně.

Andrewovi, který využíval dny na moři k přípravě na svou obtížnou misi v Německu, se tahle jedinečná nálada na palubě líbila. Každou chvíli je tu potkával – plavce a zápasníky, vzpěrače a atlety, mladé muže a ženy, na něž čekala možná největší šance jejich života. Povzbuzoval je a obdivoval jejich disciplíny, stejně jako ostatní cestující. Olympijská horečka se přenesla na všechny pasažéry zaoceánského obra. Všichni byli přesvědčení, že americký tým v soutěži bravurně obstojí.

SS Manhattan zatím dosáhla vnější rejdy. Vlečné čluny se odpojily a propustily parník do zelenomodrých vod Lamanšského průlivu. Brzy zmizí i silueta francouzského přístavu a na palubu se snese ještě na jeden den poklid moře, než přistanou v Hamburku.

Pohroužený v myšlenkách zakroužil Andrew červenohnědou tekutinou ve sklence, zavdal si ještě doušek a chtěl se vydat do kuřáckého salonu, když do něj kdosi ze strany prudce strčil. Náraz byl tak silný, že Andrew ztratil rovnováhu. Aby neupadl, chytil se zábradlí, přičemž mu z ruky vypadla sklenka a roztříštila se o zem.

„Och!“ dolehl mu k uchu ženský hlas. „Je mi to upřímně líto, sire!“

Andrew se narovnal. Před ním stála žena v tmavém sportovním oblečení a polekaně hleděla na střepy, mezi nimiž se roztékaly poslední kapky Manhatttan Cocktailu.

Andrew měl už už na rtech šťavnatou nadávku, ale opravdová lítost v zelenohnědých očích jeho protějšku mu dala na zlost okamžitě zapomenout. „Nic se nestalo. Nechám to uklidit.“

„Jsem hrozná nešika,“ omlouvala se mladá žena. „Byla jsem trochu… zabraná v myšlenkách.“

Andrewovi padl zrak na nápis na jejím pulovru: USA. Očividně patří k americkému olympijskému týmu. „V myšlenkách už v Berlíně?“ nadhodil proto v žertu, zatímco dával znamení stevardovi.

Žena se zasmála. „Dalo by se říct, ano.“

Stevard si všiml Andrewova gesta a byl okamžitě na místě. „Co pro vás mohu…?“ Teď teprve zpozoroval střepy. „Nechám to hned uklidit, sire,“ ujistil ho.

„Děkuji.“ Andrew přikývl a nabídl mladé ženě rámě. „Smím vás pozvat na drink? Zapít to leknutí, abych tak řekl.“

Široce se usmála. „Velmi ráda.“

Andrew vrhl na stevarda poslední omluvný pohled a vedl krásnou neznámou do kuřáckého salonu, který byl teď, krátce po poledni, téměř prázdný. Objednal dvakrát Mahattan Cocktail a jeden z nich podal sportovkyni.

„Cheers!“ Pozvedl sklenku. „Na vaše vítězství v Berlíně, Miss…?“

„Mrs. Eleanor Jarrettová.“ Přiťukla si a obrátila sklenku do sebe. „Říkejte mi prostě Eleanor.“

„Jak si přejete – Eleanor.“ Andrew byl poněkud zaskočen. Na vdanou ženu se projevovala nezvykle otevřeně. „Jste z New Yorku?“

„Ano. Z Brooklynu.“ Eleanor pohlédla na svou prázdnou sklenku.

„Ach Brooklyn.“ Sledoval její pravidelné rysy, které se na okamžik stočily k prosklenému okénku na moře. „Já žiju v Greenwich Village.“

„Mám ráda Greenwich Village.“ Její pohled se vrátil.

„Ano. Je tam klid.“ Napil se. „A teď budete reprezentovat naši zemi v Berlíně?“

„No…“

„Jste atletka?“

Zavrtěla lehce hlavou. „Ne. Plavu.“

„Ach… a…“

Než stačil zformulovat další otázku, předešla ho svou. „A co přivádí do Německa vás? Taky sport?“

„Ne, obchody,“ odpověděl Andrew.

„Ach, obchody.“ Zdálo se, že ji to nijak nezaujalo. Maličko se narovnala. „A nechystáte se navštívit hry?“

„Dosud jsem to neměl v úmyslu. Ale zkusím si to nějak zařídit, abych vás viděl vyhrát.“

„Já v Berlíně nevyhraju.“ Po tváři jí přelétl stín, hlas ale zůstal pevný.

„Proč myslíte? Je tam tak silná konkurence?“

„Ani nenastoupím.“

Teď bylo na Andrewovi, aby vyprázdnil sklenku. „Nenastoupíte?“

Zavrtěla hlavou. „Byla jsem suspendována. Dnes ráno.“

„Co prosím? Suspendována?“ opakoval Andrew nevěřícně. „To je mi líto.“

„Mně taky. Brundage zřejmě o mé medaile nestojí.“

„Avery Brundage?“

„Ano. Prezident lehkoatletického svazu. Je to… prase.“

„Dovoloval si na vás?“ Andrew o tom člověku příliš mnoho nevěděl.

„Ne v tomhle smyslu.“ Eleanořin výraz se zatvrdil. „Myslí si, že pro tým už nejsem přínosem. Jen proto, že jsem se minulý večer trochu víc bavila. Prý jsem byla zlitá pod vobraz. Takový nesmysl.“ Podala Andrewovi svou prázdnou sklenku. „Obstaral byste mi, prosím, ještě jeden?“

„Samozřejmě.“ Andrew zamířil k baru pro další dva koktejly. S povděkem přijal krátké přerušení rozhovoru, který jej začal obtěžovat.

„Víte, Mr…,“ oslovila ho, když se vrátil s pitím.

„Miller. Ale říkejte mi Andrew.“ Rád by navázal na onu lehkost, s níž jejich konverzace začala. Než ale stačil něco říct, Eleanor pokračovala: „Nehodím se prostě do jeho obrazu světa jako žena, která vystupuje v nightclubech a vydělává vlastní peníze.“ Povzdechla si, spíš zlostně než rezignovaně. „Ale já neodcestuju zpátky do Ameriky, jen co dojedeme do Hamburku. I když on si to tak představuje.“

„On vás chce poslat zpátky?“

„Ó ano. Jako trest za můj prohřešek.“ Ve tváři se jí zračila nenávist. „Zachází s námi sportovci jako s malými dětmi. Na to nemá právo. Zvlášť když jsem…,“ Eleanor učinila významnou pauzu, „… už získala jedno olympijské zlato.“

Teď teprve Andrewovi docvrnklo. „Ale ovšem! V Los Angeles před čtyřmi lety, že ano?“ Vzpomněl si na palcové titulky v novinách. „Jako Eleanor Holmová.“

Plavkyně přikývla. „Na sto metrů znak.“ V jejím hlase byla pýcha i smutek. „A jistě jsem nevyhrála proto, že bych si odpírala životní radosti.“ Zvrátila do sebe druhý koktejl, jako by tím chtěla potvrdit svá slova. „Ostatně,“ pokračovala a ukázala vyzývavě svou sklenkou na jeho. „Teď už se může pít všude. Na palubě zaoceánského parníku stejně jako v nóbl restauraci. Trochu alkoholu nemůže nikdy škodit.“

Zdála se teď být v až příliš dobrém rozmaru.

Její rychlé změny nálady v Andrewovi vyvolaly podezření, že to minulý večer asi skutečně trošku přehnala – nehledě na oba Manhattany, které teď vyzunkla na jeden zátah. Odkašlal si. „Myslíte…“

„Přesně tak. Pro-hi-bi-ce.“ Vyslovila to s důrazem na každé slabice. Mezi obočím jí vyvstala kolmá vráska. „Taky si mysleli, že se lidem musí zakázat alkohol. A jaký byl výsledek? Lidi pili dál a ti, co jim dodávali alkohol, vydělali miliony.“

V tom měla ostatně pravdu.

„A stejně tak prolhané je to ve sportu,“ rozčilovala se. „Brundage je arogantní sráč. Do jeho klubu v Chicagu nemají přístup Židé ani černoši. Ani nás ženy nevidí rád, a na Olympijských hrách už vůbec ne. Docela dobře se hodí k tomu týpku v Německu, tomu… teď si nevzpomenu na jeho jméno.“

„Adolf Hitler?“

„Jo, myslím, že se tak jmenuje. Ale to není důležité.“ Eleanor udělala pohyb, jako by odháněla obtížný hmyz.

„Pokládám rasové zákony, které teď v Německu platí, za krajně nebezpečné,“ nechal se slyšet Andrew. „Vyvolá to spoustu nenávisti. Známe to v Americe z vlastní zkušenosti.“

„To je možné,“ připustila. „Uvidíme na vlastní oči, jak to tam vypadá. Ještě štěstí, že Brundage zabránil bojkotu her. To je to jediné, za co ho můžu pochválit. Byla by škoda, kdybychom nemohli jet do Berlína jen kvůli politice.“

„Bojkot se každopádně zvážit musel,“ namítl Andrew. „Ale myslím, že účast na hrách je správná věc. Třeba sport napomůže tomu, aby si národy navzájem porozuměly. Překonaly hranice. Změřily síly mírovými prostředky, abych tak řekl.“

„V Berlíně především ukážeme světu, že patříme k těm nejlepším! Proto taky neodjedu.“ Znělo to skoro trucovitě.

„Máte nějakou možnost zůstat nadále v týmu? Starat se o ostatní sportovce či jinou funkci?“

„Inu,“ pronesla mnohoslibně. „Dostala jsem nabídku pracovat jako reportérka pro Associated Press. A teď…,“ významně se odmlčela, „… bych se ráda prošla po palubě. Doprovodíte mě?“

„S největší radostí.“ Ačkoli už byl připravený na to, že se rozloučí, neměl jinou volbu. Postavil svou i její sklenku na pult a nabídl jí galantně rámě.

Společně vyšli na palubu a vydali se na záď lodi. Cestující první třídy tu pohodlně odpočívali v proutěných lehátkách, četli knihy či noviny, pokuřovali nebo si tiše povídali.

„Mrs. Jarrettová!“

Eleanor se otočila a Andrew sledoval její pohyb. Mířili k nim dva muži. Jeden z nich měl fotoaparát. Andrew v nich poznal spolucestující novináře. Oba muži pozvedli klobouky na pozdrav. „Jak milé vás zase vidět tady nahoře, Mrs. Jarrettová! Už jsme se obávali, že se budeme muset obejít bez vaší společnosti,“ zahlaholil fotograf, aniž by registroval Andrewa nebo se představil.

Eleanor se rozzářila a pustila se Andrewovy ruky. „Ale gentlemen, co vás napadá? Nic mi nemůže zabránit, abych si vychutnala pohyb na čerstvém vzduchu.“

„Ani Mr. Brundage?“ zeptal se provokativně fotograf a Eleanor se zasmála. „Ne. Nikdo.“

„Navíc jste teď jedna z nás,“ připomněl druhý z dvojice a spočinul na Eleanor spokojeným pohledem. Poté se obrátil k Andrewovi. „Není úžasná? Jsme rádi, že jsme ji přemluvili, aby s námi pracovala. To bude úplně jiné komentování od nositelky zlaté medaile. Naše publikum bude nadšené!“

„Co říkáte, Mrs. Jarrettová, nezahrajete si s námi kostky?“ otázal se fotograf s náznakem gesta směrem k salonu.

„Pokud bude ke kostkám sklenka šampaňského, ráda.“ Eleanor pohodila zvlněnými tmavými vlasy. Pohyb působil koketně a vyzývavě zároveň. Obrátila se na Andrewa. „A co vy? Budete hrát s námi?“

„Dnes ne, Eleanor. Ale děkuji za pozvání.“

„Máte strach, že prohrajete?“

„S ženou jako jste vy? Ovšemže mám strach!“

Oba muži se uznale zasmáli.

„Gentlemen – Eleanor. Přeji vám hezké odpoledne. A vítězi předem blahopřeji.“

Eleanor se zavěsila do svých nových průvodců a vykročila. „Mějte příjemnou cestu, Andrewe!“ zavolala ještě přes rameno. Následující věty už ale patřily jejím dvěma kolegům.

Andrew si zamyšleně promnul čelo a vydal se do své kajuty. Eleanor Jarrettová je bezesporu atraktivní žena a Andrew si dovedl představit, že umí mužům zamotat hlavu. Ovšem na jeho vkus, ačkoli mu bylo teprve devětadvacet, trochu příliš nevázaná. Nemluvě o tom, že je vdaná.

Otevřel kajutu, nechal si přinést vodu s ledem, posadil se k malému stolku a snažil se soustředit na práci.

Život se s ním, a zejména s jeho firmou moc nemazlil. Poslední účetní rok byl poznamenán vysokými ztrátami, řada velkoodběratelů krátce po sobě stornovala objednávky, aniž by uvedli důvod svého počínání. Nové lukrativní zakázky nepřicházely. Několik málo drobných obchodů zdaleka nestačilo k tomu, aby byl podnik ziskový. Navíc bojovala firma stále ještě s následky Great Depression. Proto mu zbývala jenom jedna cesta – a ta ho nyní vedla do Stuttgartu.

5. KAPITOLA

Vila Rothmannových v Degerlochu,

o týden později, navečer

Jemný štěrk kruhové příjezdové cesty křupal pod nohama. Když se jejím zrakům otevřel pohled na noblesní vilu, zpomalila Mathilda krok. Postavila na zem kufr a odhrnula si z obličeje neposlušný pramen vlasů, který stále znovu unikal nemilovanému režimu jejích vlásenek. Na chvíli se zastavila a přelétla pohledem bledě žlutou fasádu s bíle odsazenými okny a vysokými sloupy vstupního portálu.

Nebyla tu skoro tři roky. Zvenku jí budova připadala tak důvěrně blízká, jako by to bylo teprve pár týdnů. Vědomí Victorovy smrti ale na její návrat vrhal bolestný stín. Jaké to tu bude bez něho?

Slabý větřík si pohrával v korunách lip lemujících poslední úsek cesty. Mathilda měla pocit, jako by ty mohutné stromy vytvořily most mezi přítomností a minulostí, jako by jí šeptem vyprávěly o šťastných dnech, o rodinných oslavách u dlouhých stolů, o letních bálech, kdy se tančilo pod jejich větvemi, i o všech malých i velkých tragédiích, jichž byly svědky. Vyrůstala tu od svých dvanácti let – společně s Viktorií, dcerou zdejších majitelů, která ji brala jako sestru, ačkoli nebyly pokrevně příbuzné.

Na střeše z červených tašek se ve večerním slunci zalesklo kovové opláštění obou komínů korunujících hřeben střechy. Z jednoho okna se ozval smích. Služebná? Vicky?

Jako by se čas náhle smrsknul. Mathildě připadalo, že odsud nikdy neodešla. Viděla se, jak běhají s Vicky po domě, kutí cosi u Gerti v kuchyni, projíždějí se s šoférem Theem kolem domu kabrioletem, učí se nebo si hrají ve velkém salonu – nebo domýšlejí nějaký z Viktoriiných bláznivých a vesměs nedovolených nápadů, jejichž uskutečnění se jen zřídka obešlo bez následků.

Mathilda cítila, jak se jí se vzpomínkami vkrádá do tváře potutelný úsměv. Třeba při pomyšlení na noc, kterou strávily s Vicky v rozpadlém hrázděném domku v kamenolomu na Lohengrinstrasse a která skončila velkou pátrací akcí po celém Degerlochu, protože zapomněly nechat doma zprávu. Až když se před jejich útulným nocležištěm objevil velitel hasičů, došlo jim, jaký strach museli doma kvůli jejich zmizení prožívat. A jako by to nestačilo, přinesla si Vicky, jejíž záliba v žábách byla legendární, navzdory Mathildiným pochybám domů kuňku žlutobřichou, čerstvě ulovenou v jezírku v kamenolomu – jako vzpomínku na tuto pozoruhodnou noc. Vyneslo jí to dva dny domácího vězení, které s ní solidárně sdílela.

Judith s Victorem nebyli rozhodně přehnaně přísní – Vicky je ale často dováděla na pokraj nervového vyčerpání.

Vzdálené vyzvánění kostelních zvonů ve vsi vrátilo Mathildu do přítomnosti. Odhodlaně zvedla kufr, vystoupala po schodech a zmáčkla zvonek.

✧✦✧

Martin zaslechl drnčení zvonku až do pracovny, nevěnoval mu ale pozornost. Jeho zájem patřil deskám, které právě nalezl v otcově trezoru. Vyndal je a položil na těžký psací stůl z ořechového dřeva, který už od dob jeho dědečka dominoval místnosti. Na deskách stálo Victorovým dynamickým rukopisem Martin Rheinberger.

Asi před týdnem ho matka požádala o sepsání osobního majetku rodiny, aby mohla být hladce vypořádána otcova závěť. Mezi akciemi, bankovními doklady, smlouvami a pojistkami se v trezoru nacházely i osobní doklady, které měl na matčinu prosbu uložit na zvláštní hromadu, aby si je mohla v klidu projít, až bude čas.

Pohled na vlastní jméno v něm ale vzbudil příliš velkou zvědavost, než aby desky bez povšimnutí odložil mezi ostatní. Posadil se na otáčecí židli, kterou otec pořídil před dvěma lety, a otevřel složku. Jistě jsou v ní dokumenty, které měl mít už dávno ve svých papírech.

Jeho rodný list ležel, jak se dalo očekávat, navrchu a dokládal, že přišel na svět dvacátého šestého června 1904 v pět hodin třicet v rodičovské vile v Degerlochu. V neděli. Vyndal pevný papír z desek a zamyšleně ho držel v rukou.

V myšlenkách se přitom vrátil do dětství a musel přiznat, že bylo šťastné a bezstarostné. Po celý rok se toulal po okolních polích a loukách, většinou s kamarády z vesnice. Čím byli starší, tím větší byl jejich akční rádius. Někdy sahal až k Neckaru u Cannstattu nebo k lesům Schönbuchu. Za letních večerů se mnohdy vracel až s příchodem tmy. A v zimě stával před domovními dveřmi prochladlý a s nudlí u nosu. Rodiče ho nijak neomezovali. Věděli, že mu nechybí odvaha, ale že zbytečně neriskuje. A navíc nosil domů výborné známky.

Na chodbě před pracovnou byly slyšet tlumené hlasy, přes silné dveře ale nebylo rozumět. Dora nejspíš dávala příkazy jejich nové služebné. Tine poněkud pomaleji chápala a Martin se divil, proč ji matka vůbec zaměstnala. Služebné se teď ale asi hledají hůř než jehla v kupce sena a Tinina předchůdkyně, nesmělá Walli, se vdala a dala výpověď.

Martin se hrabal dál v papírech.

Objevil staré účty za nákupy a dohody o firemních podílech, které měly proti platbě sto tisíc marek přejít na starého Ebingera, Martinova kmotra. Zvláštní. To přece patří do firemního účetnictví a ne sem. Transakce pocházely z roku 1903, tedy pár měsíců před jeho narozením. Otec si asi dopřál pár skleniček navíc, když tyhle dokumenty zařazoval. Martin je položil stranou, aby je matka mohla vzít později do továrny.

Hlasy na chodbě utichly.

Mezi papíry se vynořily dvě fotografie z dětství. Martin se musel zasmát, když si je prohlížel. Na jedné z nich sedí matce na klíně a dívá se velmi vážně do fotoaparátu. I rodiče si dávají pozor, aby zachovali dekorum. Na zadní straně stojí datum květen 1907, to mu byly necelé tři roky.

Na druhém obrázku je starší, možná pět nebo šest let. Sedí u klavíru, který mu matka koupila a který mají dodneška v hudebním pokoji. Nohy mu klimbají ze stoličky, protože s nimi ještě nedosáhl na pedály. Vzpomínal si, jak ho tahle nedostatečnost tenkrát zlobila – bez pedálů se nedá pořádně hrát. Ale už tehdy mu bylo jasné, že hudba se stane jeho osudem.

Založil fotografie zpátky do desek.

Než stačil vzít do ruky další dokument, někdo tiše zaklepal na dveře. Nepřál si být rušen, jasně to dal předtím najevo. Jeho „Ano, prosím“ proto zaznělo poněkud nerudně v domnění, že za dveřmi stojí nová služebná. Už několikrát ji vyexpedoval ze svého pokoje, když se tam objevila zcela nepatřičně. Vůbec se zdálo, že se nějak nedokáže v domě zorientovat. Nikdy nebyla na místě, když byla zapotřebí, ale vždycky ji našli tam, kde neměla co dělat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Osudová léta.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.