Frauke Scheunemann

DACKEL LIEBE!

Copyright © 2020 by Frauke Scheunemann

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2022 by Blanka Pscheidtová

ISBN  978-80-249-4714-3

JEDNA

„Veroniko, přišlo jaro! Všude kolem samý květ, čarovný je ten náš svět…“

Začarovaná mi připadá především naše milá Hedwig. Přímo tančí s vysavačem po bytě a snaží se přehlušit hučení přístroje zpěvem. Jindy se u domácích prací tváří spíš mrzutě, ale dneska se zdá být v nejlepší náladě. Přímo v euforii. Pro jistotu se jí se svýma krátkýma nohama vyhýbám – aby mi ještě nepřišlápla můj hrubosrstý ocas!

Udělám tedy to, co beztak dělám nejradši ze všeho. Uložím se do svého košíku a dám si šlofíka. Samozřejmě ještě zdaleka nejsem důchodce, nanejvýš v „nejlepším věku“, jak by to vyjádřila Hedwig, ale určitě si tu a tam zasloužím trochu klidu. Docela mi vyhovuje, že můj košík stojí v relativně klidném koutě v chodbě bytu, daleko od hluku, který právě vyluzuje Hedwig.

Když dojdu ke košíku, čeká mě nepříjemné překvapení. Je obsazený. MŮJ košík je obsazený! A to nevychovaným mladým kocourem, který je už asi tři měsíce mým spolubydlícím.

„Hej, Schrödere, poslyš, jak se vede?“ oslovím ho drsně.

Kocourek otevře oči a nevinně se na mě podívá.

„Ach, dobré jitro, Herkule!“

„Dobré jitro?! Už je dávno po obědě,“ zavrčím nepřátelsky. „A ty ležíš v MÉM košíku! Tak koukej vypadnout!“

Schröder vzdychne a velmi, velmi pomalu se zvedá.

„Hele, zrovna jsem měl tak pěknej sen!“

„Můžeš v něm pokračovat v obýváku na svém polštáři,“ odpovím lhostejně.

Kocour zavrtí hlavou.

„Ne, to právě nemůžu. Hedwig tam dělá takový randál, že nezamhouřím oko. Já fakt nevím, co se to s ní najednou stalo!“

Kdybych mohl, tak se zašklebím. Přiznávám, že je to pro mě jako jezevčíka poměrně obtížné a nejspíš by to vypadalo, že cením zuby. Tak si to odpustím a vysvětlím jako zkušené domácí zvíře mladému kolegovi, co ještě nemůže vědět.

„Hedwig je zamilovaná. Šťastně. Proto si zpívá při práci a tančí s vysavačem. Lidi takové věci dělají, když jsou šťastní.“

„Aha.“

Schröder k tomu zřejmě nemá co dodat, akorát zívne. Je zjevné, že chování dvounožců při páření ho ani za mák nezajímá. Chápu to. Domácí zvíře by se tím ale zabývat mělo, protože tohle téma velmi výrazně ovlivňuje jeho vlastní život.

Schröder jako ve zpomaleném filmu opouští můj košík a plíží se ke svému polštáři tak pomalu, že by se mu při chůzi daly ostříhat drápky. V polovině cesty se zastaví a otočí se ke mně.

„Ale jak je možný zamilovat se do vysavače? Jestli to vidím správně, vysavač přece není živá bytost, nebo ano? Ta věc tedy dělá rámus, jako by byla živá. Ale ve skutečnosti je to jenom tím, že Hedwig zmáčkne knoflík, je to tak? A do věci, která nežije, se přece nedá zamilovat.“

Nevěřícně na Schrödera zírám.

„Jak jsi přišel na ten šílenej nápad, že se Hedwig zamilovala do vysavače?“

„Vždyť jsi právě sám řekl, že je zamilovaná, a proto tančí s vysavačem.“

Uf! Je to možný? Je kocour opravdu tak pitomej?

„Schrödere, myslel jsem to takhle: tančí s vysavačem, protože je zamilovaná.“

„No! Přesně to přece říkám.“

„Ne.“

„Ale ano.“

Vrrrr, to snad není pravda!

„Tak ještě jednou pomalu: Hedwig je zamilovaná. Ale ne do vysavače, nýbrž do pana Michaelise.“

„A proč teda tančí s vysavačem?“

JAUJAU! A to dvounožci pořád tvrdí, že kočky jsou inteligentní zvířata. Opak je pravdou. Tenhle kocour je tedy neuvěřitelně natvrdlej.

„To je přece jasný, Schrödere! Friedjof Michaelis tu právě není, proto s ním Hedwig nemůže tančit. Ale protože je zamilovaná, má dobrou náladu, když na něj myslí. A samozřejmě na něj myslí neustále. Takže prostě nevysává jenom prach, ale tančí s vysavačem. Úplně jako by ji držel v náručí pan Michaelis. Chápeš?“

Schröder zavrtí hlavou.

„Ne tak docela. Když chce ve skutečnosti tančit s panem Michaelisem, proč tady vysává prach?“

„Protože musí. Povinnost volá!“

„Nic neslyším.“

Samozřejmě je jasné, že Schröder nemá představu o něčem takovém, jako je povinnost. Je to prostě kočka. A jestli kočky něco nemají, je to smysl pro povinnost. Zatímco můj dlouhý rodokmen ušlechtilých loveckých psů je celých pět set let do jisté míry zakořeněný ve smyslu pro povinnost, kočky podle mých pozorování dělají celý den jenom to, co se jim zachce. Tu a tam šlofíček, tuhle chytit myšku, pak zase spánek… a tak to pokračuje, aniž by někdy třeba pohlídaly dům, zastavily lupiče nebo aportovaly králíka. Kočičí život je příšerný! Zbytečný! A taky je zbytečné vysvětlovat kocourovi, proč Hedwig cítí povinnost uklidit byt.

Schröder se přiloudá zpátky ke mně a strčí do mě tlapkou.

„Herkule, co se děje? Ty se mnou nemluvíš?“

Vrhnu na něj podrážděný pohled.

„Ale ano. Jenom nemá smysl vysvětlovat ti komplexní koncept něčeho takového, jako je povinnost. Stejně bys tomu neporozuměl. Mluvme radši o něčem jiném.“

Schröder se přede mnou uloží na zem a nechá hlavu klesnout na tlapky.

„Dobře. Tak pojďme mluvit o lásce.“

Ouvej! Další komplikované téma!

„Láska? Proč právě tohle?“

„Protože lidi o ní mluví pořád. Nebo zpívají. A ty jsi s ní teď taky začal. Že se Hedwig chová tak divně, protože je zamilovaná. Takže se samozřejmě ptám, co je to, ta láska?“

„Schrödere, už jsem ti to vysvětloval nejmíň třikrát. Zapamatuj si to konečně.“

Kocour přimhouří oči a zamyšleně mě pozoruje. Pak švihne ocasem sem a tam.

„Ne, tos mi ještě třikrát nevysvětloval. Nanejvýš dvakrát. Jestli vůbec. A já si to nemůžu zapamatovat, protože jsem ten koncept ještě doopravdy nepochopil.“

Povzdech. Co mám říct? Porozumět tomu konceptu je opravdu obtížné. Nefunguje totiž podle pravidel, kterých by bylo možné se držet. Ať je to člověk, nebo zvíře. Platí jenom to, že láska je silný cit. A jako všechny silné city je láska téměř nezvladatelná. A proto nevypočitatelná. Mluvím ze zkušenosti. Když například pomyslím na Cherie… ale nechme toho. Nejdůležitější je přece otázka, jak to vysvětlit kocourovi. A sice tak, aby si to konečně dokázal zapamatovat a nelezl mi na nervy s tím věčným vyptáváním.

„Jsi v pořádku, Herkule?“

Udiveně se na Schrödera podívám.

„Ano, jistě. Proč? Jenom dumám, jak ti to mám vysvětlit, abys to pochopil.“

„Aha. Já jenom, žes tak zakňučel.“

Uf! Cože?

„Já přece nekňučel!“

„Ale ano.“

Já že zakňučel? U svatýho buřta, já snad stárnu! Teď dokonce kňučím, aniž bych o tom věděl. Příště se budu bavit s pokojovými rostlinami nebo s polštářemi na gauči!

„Ehm. Já nezakňučel doopravdy. Jenom jsem si na moment na někoho vzpomněl.“

U mýho nejmilejšího buřta! To jsem tomu dal, určitě jsem probudil Schröderovu zvědavost.

„Na koho?“

„Neznáš.“

„Jak to můžeš vědět? Třeba ho znám.“

Uf! Ten kocour je impertinentní!

„Ne, neznáš ji.“

„Ji?“

Zatraceně… začnu vrčet. Což ovšem způsobí přesný opak toho, co jsem zamýšlel. Místo, aby zachoval odstup a držel klapačku, začne ještě víc tlačit na pilu.

„Takže mluvíme o dívce?“

Chvíli přemýšlím a pak udělám, co je nevyhnutelné. Chňapnu po Schröderovi a trochu ho štípnu do předního běhu. Je mi líto, ale násilí je prostě taky řešení. Kocour hlasitě vyjekne.

„MŇAU! Co blbneš? To bolelo!“

Rozvážně přikývnu.

„Ano, a taky je mi to líto. Ale ve tvým věku už by ti pomalu mělo dojít, kdy je lepší radši držet tlamu.“

„Pfff!“ Kocour ostře vydechne. „Chtěl jsem jenom vědět, o kom to mluvíš. Ale jestli je to státní tajemství, tak si to nech. Nemusíme se vůbec bavit. Ani o lásce, ani o ničem jiným. Můžeš klidně ležet ve svým košíku a nudit se, mě to nevadí. Najdu si zajímavější partnery k rozhovoru!“

Zajímavější partnery k rozhovoru, než jsem já? To je k smíchu. Kde je tady asi chce najít? Kromě nás tu bydlí jenom dvounožci, kteří buď tančí s vysavači (Hedwig), nejraději se zabývají svými rodinami nebo svou prací (moje panička Carolin a její muž Marc), nebo se hádají se svými sourozenci (Luisa, Henri a dvojčata Milla a Theo). Zůstává tedy tajemstvím, kde chce Schröder při tomhle bídném výběru najít zajímavého partnera k rozhovoru. Ale dobrá. Aspoň se můžu chvíli v klidu prospat. Schröder skutečně vyběhne z pokoje, já skočím do svého košíku a pohodlně se uvelebím na beránčí kůži, kterou je vystlaný. Hedwig už taky přestala rámusit – nádhera! Konečně klid a mír!

Opravdu mě najednou přepadne těžká únava. Uložím si hlavu na přední běhy a zavřu oči. Než jemně sklouznu do spánku, přichází zpoza rohu někdo, koho jsem už velmi dlouho neviděl – Cherie! Doopravdy je to ona! A jako vždycky vypadá fantasticky! Její zlatá srst se leskne a ve velkých vlnách přímo obtéká její štíhlé tělo, její velké hnědé oči září a obklopuje ji nebeská vůně. Moje srdce poskočí a já se okamžitě posadím.

„Ahoj, Herkule,“ vydechne nejkrásnější zlatá retrívřice na světě. „Už jsme se dlouho neviděli!“

„To tedy ano. Už je to dávno,“ odpovídám jadrným hlasem. „Moc mě těší, že jsi tady.“

Cherie skloní na stranu svou překrásnou hlavu a důkladně si mě prohlíží.

„Skoro jsem zapomněla, jak dobře vypadáš,“ řekne pak. „Přestože jsem na tebe dost často myslela.“

V mém břiše se šíří teplý pocit. Často na mě myslela – kdyby věděla, jak často jsem na ni myslel já! Připadám si jako v sedmém nebi.

Blonďatý anděl se ke mně přiblíží a strčí do mě tlapou.

„Posuň se trochu, Herkule, abych si mohla lehnout vedle tebe.“ Důvěrný pohled jejích velkých očí mi rozbuší srdce. Ale není to nepříjemné.

„Jistě, udělám ti místo. Jak se ti vedlo od minulého…“

TY NA MĚ KŘIČÍŠ, ABYCH SE ZULA,

A SOUSED VYTÁČÍ JEDNA JEDNA NULA!!!

Jauu! Co se to děje? Ohlušující hluk způsobí, že se ve svém košíku vztyčím a na šíji se mi zježí chlupy. Ale co na šíji, všechny chlupy se mi zježí! Rozhlížím se, abych zjistil, odkud se line ta příšerná hudba. No, je to jasný, samozřejmě z Luisina pokoje. Děs! Co to znamená?

Ještě horší ovšem je, že když si chci znovu lehnout, Cherie je pryč! Kam zmizela? Vzrušeně zvedám čenich – není po ní ani stopa. Ani závan stopy. Nic, nada, niente! Jak je to možný?

Pomalu mi dochází, že mě ten Luisin randál vytrhl ze snu. Sice kouzelného, ale přece jenom snu. Nechápu to – před chvílí jsem byl tak šťastný a teď tu ležím sám, opuštěný, a navíc musím poslouchat ten kravál. Zatraceně, co jsem udělal špatně?

ČLOVĚČE, JESTLI SE MILUJEM, PROČ TO TAK BOLÍ?

Z Luisina pokoje to duní dál. Ale zatímco doteď jsem byl jenom podrážděný hlukem, teď se zaposlouchám do textu. Co mám říct? Ať ho napsal kdokoliv, má zatraceně pravdu!

Dvě

Čauky mňauky, jmenuju se Schröder. Krátce a stručně. Prostě jen Schröder. Jsem malý černý kocour nejistého původu, zachráněný z jedné nákupní tašky obchodního domu Schröder. Ano, já vím, co chcete říct. Obvykle vám tady vysvětluje život urozený jezevčík s velice zvučným jménem Carl-Leopold von Eschersbach, jemuž se říká Herkules. Ale buďme upřímní – už se mu trochu loupe lak. A sice v každém ohledu. Momentálně je natolik zmatený, že nenajde ani vlastní košík. Je tedy nejvyšší čas, abych se toho ujal já. Přinejmenším částečně. Protože já jsem snaživá dorostenecká síla, a to, co má starý jezevčík za sebou, na mě teprve čeká.

Jsem taky v lepší náladě a je se mnou výrazně lepší pořízení. Ano, skutečně! Všimněte si jen předchozího příkladu – místo aby se mnou vedl zajímavý rozhovor o lidských citech, okamžitě mě setře a dostanu takříkajíc kopanec do zadku. Ale mě jezevčík neoklame. Má špatnou náladu jen proto, že je na tom v záležitostech lásky trochu pochybně. Nechce mi sice říct, koho myslel tím ona, ale já to zjistím.

Nejdřív ze všeho ovšem musím zjistit, co znamená ten hluk v Luisině pokoji. Zdá se, že jde o nějakou hudbu, i když mi trvalo hodnou chvíli, než jsem to poznal. Teď jsem si poměrně jistý, že tam někdo zpívá. Nebo praktikuje jakýsi druh zpěvu… spíš tak… tak… ano! Mluvený zpěv! To je ono, mluvený zpěv. Je to muž. A mezitím opakovaně zní opravdový ženský zpěv. Velmi zajímavé. To jsem zatím nikdy neslyšel.

Kolem mě proletí Hedwig. Rychlými kroky rázuje ke dveřím Louisina pokoje a velmi energicky zaklepe. Řekl bych, že se jí ta hudba nelíbí. Přestože vznešený pan jezevčík stále neúnavně zdůrazňuje, jak málo rozumím lidem, v tomhle případě jsem si naprosto jistý.

„Luiso, co je to za rámus? Okamžitě to ztiš!“

Žádná reakce. Dokonce bych řekl, že hudba zní ještě o něco hlasitěji. Hedwig zuřivě rozrazí dveře. Já už mezitím dřepím přímo za ní a vidím do pokoje. Luisa leží se zavřenýma očima na posteli a nereaguje.

Hedwig otevře dveře ještě víc a dojde k černé věci na Luisině komodě, z níž se line ten hluk. Jediným pohybem ruky ho jako zázrakem umlčí.

Luisa se vztyčí.

„Hej! Proč to děláš?“

„To je jednoduchý, celý dům se třese, jak to řve,“ vysvětluje Hedwig se zdviženým ukazovákem. „Určitě by bylo možné přizpůsobit sílu zvuku tak, abychom nemuseli touhle příšernou hudbou trpět úplně všichni.“

Pohled, který Luisa vrhne na babičku, by dokázal zaplašit i nejtlustšího kocoura. Je zlý! Teď se narovná a shrne si vlasy z obličeje.

„To není žádná příšerná hudba, babi, to jsou Capital Bra a Lea! Takže fakt dost dobrý. Jenomže o tom ty nemáš ani ponětí.“

„Prosím tě. Tohle není písnička, to je rámus.“

„Cože? Samozřejmě, že je to písnička. S fakt dobrým textem. Jmenuje se Sto deset!“

Hedwig zavrtí hlavou.

„No jo. Já jsem opravdu neměla daleko k tomu, abych tu stodesítku zavolala.“

„Haha, velmi vtipné.“ Víc Luisa neřekne a dál pozoruje Hedwig zlým pohledem. Ta vzdychne a znovu pustí hudbu, ale mnohem, mnohem tišeji než předtím. Pak se otočí a vyjde z pokoje. Já zůstanu sedět u postele a přemýšlím. Co přesně bylo vtipného na té poznámce o stodesítce? A proč má Luisa tak špatnou náladu? Normálně mívají lidí přece vždycky docela dobrou náladu, když poslouchají hudbu. Zvláštní.

Mohl bych se samozřejmě zeptat toho pitomýho jezevčíka, určitě by mi to vysvětlil. To ale v žádném případě neudělám, taky mám nějakou hrdost. Radši na to přijdu sám, jako kocour jsem nakonec šelma a jako šelma extrémně dobrý pozorovatel. Lehnu si tedy přímo před Luisinu postel a pozoruju!

Chvíli se neděje vůbec nic. Tím se pozorování stává dost nudnou záležitostí. Layka, hezká černo-šedo-bílá kočka se zelenýma očima odnaproti, mi nedávno vyprávěla, že naši nejbližší příbuzní v savaně někdy celé hodiny číhají poblíž vodního zdroje, až se pakoně nebo antilopy cítí v bezpečí, a teprve pak udeří, tyhle šelmy. Já sice pořád ještě přesně nevím, co je savana nebo pakůň, ale z té historky jsem přinejmenším pochopil, že klíčem k úspěchu šelem je trpělivost.

Luisin mobil zazvoní. Ona zaváhá a pak ho přece jenom vezme do ruky.

„Haló? Leno?“

Lena je Luisina nejlepší kamarádka. Je u nás velmi často na návštěvě a ty dvě jezdí ráno na bicyklech do mystického místa s názvem škola. Zatím jsem ještě nepochopil, co tam dělají. Děti tam musí skoro každý den a někdy zní všechno, co Luisa a její mladší bratr Henri vykládají o škole, docela děsivě. Je tam nějaký druh lidí, kterým se říká učitelé, a zřejmě jsou úplně jiní než ostatní dvounožci. Rozhodují téměř o všem a mají vždycky pravdu, i když ji nemají. To tvrdí alespoň děti. Zní to absolutně zmateně, ale neumím to vysvětlit líp. Především proto, že jsem sám ještě nikdy ve škole nebyl. Možná bych to měl změnit!

Luisa poslouchá, co jí Lena vypráví a jenom tu a tam zamumlá hm, hm, nebo jo, jo, nebo nevím. A potom, naprosto nečekaně, se rozbrečí.

„Paul je na mě tak sprostej,“ vzlyká do telefonu. „Už se mi skoro týden sám neozval. A když mu zavolám na skype nebo mu pošlu zprávu, prostě to ignoruje. Myslím, že už mě nemiluje!“ Luisa položí mobil vedle sebe na postel a padne na polštář. Otřásá se opravdovým křečovitým pláčem. Jauvajs! Jako kocour jsem samozřejmě ještě nikdy nebrečel, ale připadá mi to jako známka velkého trápení.

Chvíli přemýšlím, pak se rozběhnu a vyskočím na postel. Velmi opatrně se přitisknu k Luise, vždyť ji chci utěšit, ne polekat. Skutečně po mně natáhne ruku a pohladí mě.

„Schrödere, můj milý Schrödere,“ šeptá mi, „ty mě chceš utěšit, viď?“ Otočí se ke mně a přitáhne mě k sobě, takže ležím přímo před její tváří. Luisin obličej je mokrý, neodolám pokušení a olíznu jí jazykem tvář. Hm, chutná to dobře. Je to teplé a trochu slané.

Luisa se zašklebí, a když už si myslím, že se rozzlobí, usměje se.

„To lechtá,“ zamumlá. „Ale je to příjemné. Tátu by klepla pepka, kdyby věděl, že mi olizuješ tvář. Pravděpodobně by nám oběma okamžitě naordinoval odčervovací kúru.“

Zachichotá se, pak mě znovu pohladí po hlavě. „Jak to jen děláš, Schrödere? Ještě před půl minutou jsem si myslela, že musím umřít. Teď si myslím, že tuhle záležitost přece jenom přežiju.“

Mně se zatmí před očima děsem a naříkavě zamňoukám. Luisa si myslela, že musí umřít? Ach proboha! Jak hrozné! To musí být nemocná! Neklidně do ní strkám tlapkami, samozřejmě se zataženými drápky.

Luisa mě užasle pozoruje.

„Co je to s tebou, Schrödere?“

No, co asi? Copak si myslí, že by mi bylo jedno, kdyby umřela? Ještě jednou žalostně zamňoukám. Luisa se posadí na posteli a vezme mě na klín.

„Je ti něco, kocourku? Půjdeme za tátou do ordinace? Třeba tě bolí břicho nebo máš zatržený drápek. Pojď, půjdeme dolů.“

Vstane a opatrně mě nese z pokoje. Ale ne! To jsem tomu dal! Chci projevit soucit a za trest skončím na Markově vyšetřovacím stole.

Veterinární praxe je v přízemí domu, přímo pod naším bytem. Luisa mě opatrně snese dolů a zazvoní, hned nato otevře dveře paní Warnková, Markova pomocnice.

„Ahoj, Luiso,“ pozdraví přátelsky. „Je něco s tím kocourkem?“ zajímá se.

Ne, je mi skvěle! vykřikl bych nejradši nahlas, ale protože nemůžu, jsem zticha. Další zamňoukání by naprosto jistě způsobilo ještě větší zmatek, tak mlčím.

„Já nevím, paní Warnková. Právě tak podivně mňoukal a tiskl se ke mně. Možná ho bolí břicho. Kolika nebo tak něco. Kdyby měl táta čas, mohl by se na něj rychle podívat?“

Mňaumňau! Jen žádné ohledy! Doufám, že oblíbený zvěrolékař Marc nemůže do svého programu vsunout – naprosto nesmyslnou – nečekanou prohlídku. Pro lidi je přece jejich časový harmonogram zpravidla posvátný. Ano, dokonce bych se nebál říct, že jsou to právě lidi, kteří vynalezli čas.

Ale dělám si marné naděje, protože paní Warnková se usměje a pokyne nám do chodby.

„Myslím, že máte štěstí. Právě skončila jedna malá operace. Jděte klidně do ordinace.“

O štěstí by se dalo doopravdy mluvit jen v případě, že bych neměl ponětí, co všechno zvířata u zvěrolékaře prožívají. Tím víc mě udivuje, že právě paní Warnková pronese něco takového. Vždyť tady pracuje odjakživa – tedy přinejmenším, co ji znám. Někdo jako paní Warnková by měl být přece trochu ohleduplnější v zacházení s námi čtyřnožci. Úplně v Luisině náruči ztuhnu. Možná si uvědomí, že absolutně nemám náladu na spontánní vizitu u jejího otce!

Neuvědomí. Místo toho otevře dveře do ordinace a posadí mě na vyšetřovací stůl, který mě studí do zadku.

Marc na nás vrhne udivený pohled.

„Ahoj, vrabčáku, byli jsme domluvení?“ chce vědět. „Schröder má problém?“

Luisa zavrtí hlavou.

„Ne, jenom se chová divně. Před chvílí bolestně zamňoukal a úplně se na mě nalepil a teď zase strnul jako prkno. Myslím, že ho bolí břicho. A asi dost.“

„Hm.“ Víc Marc neřekne. Popadne tu legrační šňůru, co má kolem krku a na jejímž konci se pohupuje lesklý kotouč. Přidrží mi ho na břiše, zatímco konce té šňůry si nacpe do uší. Fakticky, nacpe si tu věc do uší! Co s tím bude dělat? Teď mi kotoučem přejíždí po břiše sem a tam. Mňau! To lechtá! Natáhnu tlapku po kotouči, ale nechytím ho, protože Marc se mojí tlapě dost šikovně vyhne. Potom sundá tu věc z mého břicha a zamyšleně pokývá hlavou.

„Koliku ani nic podobného náš malý přítel nemá. Možná ho ale bolí uši.“

Luisa svraští obočí, což vypadá legračně. Je opravdu senzační, co všechno lidi se svými obličeji dokážou.

„Proč by Schrödera měly bolet uši?“

Marc se ušklíbne.

„No, tu tvou příšernou hudbu jsme slyšeli dokonce i my tady dole.“ Zasměje se a tvář jeho dcery intenzivně zrudne.

„Vy jste všichni fakt nemožný! Jako by mohlo být Schröderovi špatně, protože se mu nelíbí moje hudba!“

Její otec pokrčí rameny.

„Nebo prostě jenom kopíruje tvou náladu.“

„Cože dělá?“

„Kopíruje tvou špatnou náladu. To domácí zvířata někdy dělají. Předpokládám, že když posloucháš hudbu tak hlasitě, asi na tom právě nejsi moc dobře. Nebo je to přesně naopak. A protože jsi sem nevpadla se zářivým úsměvem, předpokládám, že máš špatnou náladu.“

Teď pokrčí rameny Luisa. Ale nic neříká. Tak její otec pokračuje: „Nech mě hádat. Milostné problémy?“

„Teda ty mě štveš! Ale pořádně!“ vykřikne Luisa nečekaně, otočí se na patě a řítí se ven. Beze mě! Co se to tady děje?

Marc se za ní dívá a povzdychne si.

„Takže je to tak,“ konstatuje. „Milostné problémy.“

Cože? Ona poslouchá hlasitou hudbu, protože má milostné problémy? Ale nevysvětlil mi právě jezevčík, že lidi poslouchají hlasitou hudbu, když jsou šťastně zamilovaní? Nevylučuje se to nějak? Kdo tomuhle rozumí? Já tedy ne.

Tři

„Poslyš, Herkule, považuješ za možné, že lidi na dvě naprosto odlišné věci reagujou naprosto stejně?“

Kocour stojí přede mnou v obýváku a zjevně nenašel žádného zajímavějšího partnera k rozhovoru. No, to jsem mu mohl říct hned. Prozatím neodpovím, pozoruju své tlapy, jako bych na nich mohl objevit něco neuvěřitelně zajímavého.

„Herkule! Slyšel jsi, co říkám?“

Pořád ještě nereaguju. Kocour ztěžka dýchá.

„No dobrá, Carle-Leopolde von Eschersbach, je mi líto, že jsem byl předtím tak zvědavý. A taky je mi líto, že jsem řekl, že nejsi zajímavý partner k rozhovoru. Nemyslel jsem to tak. Byl bys tedy od té dobroty a zase se mnou začal mluvit?“

Zvednu pohled od svých nohou ke kocourovi. Mám demonstrativně zívnout? Ne, to už by nejspíš bylo trochu moc. Radši blahosklonně přikývnu.

„Tak dobře, Schrödere. Odpouštím ti. Jsi ještě mladý a nezkušený a nemohl sis prostě pomoct.“

Podle cuknutí Schröderových vousů vidím, že by moc rád něco poznamenal, ale ovládne se. Hodný kocour. Tak je to správně. A mimochodem, učednická léta nejsou žádný med. Když si vzpomenu, co všechno jsem musel vyslechnout od pana Becka – dej mu Bůh nebe – když jsem byl ještě malý jezevčík! Proti tomu jsem já naprosto neškodný. Nesrovnatelně v pohodě.

„A co tedy říkáš na mou otázku?“ naváže Schröder. Na chvíli se zamyslím. Jakže to bylo? Nemůžu si vzpomenout.

„Herkule? Co myslíš?“

„Ehm, dej mi příklad,“ zachraňuju se.

„No, tys mi přece dneska vysvětlil, že Hedwig nahlas zpívá a tančí, protože je šťastně zamilovaná do pana Michaelise.“

Přikývnu.

„Ano, je to tak.“

„Ale jak je tedy možné, že Luisa zase poslouchá hlasitou hudbu, přestože je nešťastně zamilovaná? To si přece odporuje.“

U svatýho buřta! Ten malý kocour je tady zase se svým oblíbeným tématem láska. Přemýšlím, jak bych jednou provždy odvrátil takové hovory.

„Tak poslyš, Schrödere, je to takhle. Jak už jsem ti vysvětlil, láska je velmi silný cit. A tenhle cit je jako kyvadlo, které se vychyluje do obou směrů. Láska tě tedy může velmi obšťastnit – pak tančíš s vysavačem po pokoji. Nebo tě může velmi zdeptat a pak prostě posloucháš příšernou hudbu, která zbytku tvých spolubydlících trhá uši. Bohužel nikdy dopředu nevíš, kterým směrem se kyvadlo právě vychyluje.“

Schröder nakloní hlavu na stranu a zamyšleně mě pozoruje.

„Jak dopředu?“

„No, když se zamiluješ. V tu chvíli bohužel ještě nevíš, jestli ta záležitost pro tebe dopadne dobře.“

„Aha. A jak to, že já. Myslel jsem, že láska je jenom pro dvounožce. Tedy tahle láska, při které se tančí s vysavačem nebo poslouchá hlasitá hudba.“

Ach jo! Kéž by to bylo takhle! Ten kocour prostě nemá ponětí. Energicky zavrtím hlavou.

„Nene, můj milý! I jezevčík může ztratit své srdce. A pravděpodobně dokonce i kocour.“ Schröder vytřeští oči a zjevně chce něco říct, ale nepustím ho ke slovu. „Věř mi, není to pěkná zkušenost, ale i já jsem ji udělal!“ ujede mi, a je mi naprosto jedno, že si Schröder samozřejmě spočítá dvě a dvě a vyjdou mu čtyři.

„Chápu. Ty zase mluvíš o té dotyčné, o které jsi mi vlastně nechtěl nic říct, že?“

Přikývnu.

„A změnil jsi názor?“

„Ano. Ty bys jinak nedal pokoj. Tak buď zticha a nastraž uši!“ To poslední je pro kočku naprosto pitomá výzva. Schröderovy uši jsou tak krátké, že mu beztak neustále špičatě odstávají od hlavy. Ale to je jedno. Doufám, že mu došlo, co mám na mysli.

Po hlubokém nádechu a výdechu začnu vyprávět o Cherie, jíž dodnes patří mé srdce.

„Byl krásný letní den. Caro měla schůzku s jedním hercem. Byl to naprostý idiot, jak se ukázalo později. Ale to jsem ještě nevěděl. Seděli jsme v jedné zahradní restauraci u Alstery. Tedy – Caro a ten týpek seděli, já ležel pod stolem. A vtom jsem ji uviděl, přímo vedle sebe. Nejkrásnější fenka, jakou jsem kdy spatřil. Zlatá, sametově lesklá srst, velké hnědé oči a vlhký nos. Byla… dokonalá! Ale to jsem v první chvíli úplně nepoznal, příliš jsem se soustředil na Carolin a jejího herce. Kdybych Cherie později už nepotkal, nejspíš bych se z toho setkání snadno zotavil. Ale osud to chtěl jinak…“ Udělám pauzu a přemýšlím. Je opravdu zvláštní, jak může jediný den změnit celý život. Kdyby toho dne nebylo tak krásné počasí, nedala by si Caro s Markem a jeho dcerou Luisou schůzku u Alstery. Nešla by se se mnou projít a já bych na té procházce znovu nepotkal Cherie. A ještě něco – kdyby Marc a Luisa přišli o něco dřív nebo později, posadili by se v kavárně u Alstery nejspíš k jinému stolu. Ne právě k tomu, vedle kterého seděla Cheriina panička a pod nímž tedy logicky ležela Cherie. Když jsem ji na té procházce uviděl, okamžitě se to stalo. Moje srdce bylo ztracené. Když mě pak v kavárně oslovila… nejdřív jsem si myslel, že mám nějaké zjevení, nebo že jsem potkal anděla!

„Herkule?“ Schröder do mě strčí tlapkou.

„Ach, ano.“

„Skončil jsi u osud to chtěl jinak…“

„Přesně. Takže, potkal jsem Cherie o rok později opravdu ještě jednou a nesmrtelně jsem se do ní zamiloval. Má v sobě prostě něco neodolatelného, a navíc ohromné srdce.“

Můj kočičí přítel mě pozoruje.

„A tohle všechno jsi poznal na první pohled? Tedy na druhý, že?“

Přikývnu.

„Ano, samozřejmě. Von Eschersbach pozná prvotřídní ženu okamžitě. Kromě toho,“ zaváhám, protože si nejsem jistý, jestli to mám kocourovi prozradit, a pak usoudím, že ano, „kromě toho mi Cherie velmi nebojácně zachránila život, a přesto se nikdy nestalo, že by mě kvůli tomu nebrala naprosto vážně.“

Kocour vytřeští oči.

„Hustý! Ona ti zachránila život?“

„Ano. Přesně tak to bylo. Chtěl jsem jí absolutně pitomým způsobem zaimponovat, a přitom jsem se skoro utopil v Alsteře. V poslední vteřině za mnou skočila a zachránila mě.“

„Wau! Zjevně umí výborně plavat! Musím říct, že já bych tě nezachránil. Přestože jsi můj nejlepší přítel, vody se prostě bojím.“

„No, vždyť jsi kočka. Ale Cherie je zlatá retrívřice a voda je její vášeň.“

„CHRCHRCHR!“ Schröder jako by se zasmál.

„Co je na tom tak legračního?“ zajímá mě.

„Ale nic, jenom mě napadlo, že v tomhle případě by bylo lepší, kdyby byli její vášní jezevčíci. Tedy, když jsi kvůli ní ztratil srdce.“

„Haha, opravdu hrozná legrace.“ Je to blbec. Neměl jsem mu nic vyprávět. Kočky prostě nemají srdce a díky tomu ani představu o tom, jaké to je, když ho pes ztratí. Vidí jenom sami sebe, tihle egocentričtí chlupáči! Otočím se a vyběhnu z obýváku. Kocour ale běží za mnou. V chodbě mě dožene a zastoupí mi cestu.

„Hej, tak se hned neurážej. Chtěl jsem jenom trochu zažertovat, abych odlehčil atmosféru.“

„O takových věcech se nežertuje,“ zavrčím na Schrödera. „Láska je velmi vážné téma!“

„Tak promiň! Vezmu si to k srdci. Ale prosím tě, povídej dál. Ještě jsem nepochopil, proč pro tebe láska nebyla pěkná zkušenost. Zatím to všechno zní skvěle, včetně skutečnosti, že jsi pořád ještě mezi živými a nezůstal jsi na dně Alstery.“

„Dobrá, povím ti, proč se z toho stala nešťastná láska. Ale ne tady, radši v zahradě. Myslím, že teď nutně potřebuju na čerstvý vzduch.“ Doopravdy mi totiž hučí v hlavě a v uších. Téma Cherie mi ještě pořád dává zabrat.

Běžíme tedy k domovním dveřím a já na ně prudce zaškrábu – je to už léta znamení dvounožcům, aby mě prosím pustili do chodby. Cestu do zahrady znám – po schodech dolů do přízemí k zadnímu vchodu, kde je celý den pootevřeno, abych mohl podle chuti ven nebo dovnitř. Skoro jako kočičí klapka, jenom bez klapky.

Škrábu jako mistr světa. Žádná reakce mých lidských spolubydlících. Nasadím tedy druhý stupeň, středně hlasitý štěkot. Zase žádná reakce. Hučení v mých uších se mezitím proměnilo v opravdovou bolest hlavy – musím ven! Třetí stupeň sestává z velmi hlasitého štěkotu a kňučení. Schröder stojí vedle mě a viditelně to na něj dělá dojem.

„Poslyš, proč takovej poplach? Dej si pozor, abys taky neskončil na Markově vyšetřovacím stole. Když jsem před chvílí udělal jen zlomek toho, co tu vyvádíš ty, okamžitě mě odnesli do ordinace, protože si Luisa myslela, že jsem nemocný. Já ji přitom chtěl jenom utěšit, protože byla nešťastná kvůli Paulovi.“

Aha, Paul! Už zase! No jistě, podle mých poznatků tenhle chlap vždycky způsobí nějaké vzbouření citů naší Luisy. Buď se kvůli němu vznáší až k nebi, nebo je k smrti zoufalá. Nějakou citovou polohu mezi tím, klidný normál, jsem v souvislosti s ním nikdy nezažil. Takže Luisa má zase milostné problémy.

V tu chvíli už rozčileně vyjde ze svého pokoje a otevře dveře.

„Vy mě tedy štvete! Ven s tebou, Herkule! A nezapomeň tady toho blbýho kocoura!“

Zřejmě moc nechybí, aby nám Luisa uštědřila ještě kopanec do zadku. Takže můžeme mluvit o štěstí, že jenom počká, až proklouzneme škvírou ve dveřích a pak za námi zabouchne. Schröder zavrčí.

„Proč je na nás tak hnusná? My jsme jí přece nic neudělali.“

Vzdychnu.

„Schrödere, srdce je záludná věc. Pojď do zahrady.“

Tady dole na slunci je mi hned líp. Hučení v uších přestane, bolesti hlavy zmizí – teď ještě pěknou porci točeného salámu a můj život by byl dokonalý. Uložím se na prosluněnou část trávníku hned vedle květinového záhonu, který před několika lety založila Hedwig s Luisou. Tenkrát byla Luisa ještě malá a docela sladká – proč se teď tak změnila? Lidský dorost je vůbec průběžně a bohužel až do vysokého věku odkázaný na péči. Jako miminko dokonce na „třetí stupeň péče“ (cituju Marka), ve školkovém věku dvojčat má ničivou sílu několika atomových hlavic, časem přijde puberta (velmi zlé!) a potom jako u Luisy, které je teď sedmnáct, milostné problémy (ještě horší!). Jenom Henri je na lidské poměry ve svých sedmi letech poměrně nenáročný. Dej mu fotbalový míč a je spokojený. A když budeš mít štěstí, nerozbije s ním nejbližší okno.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jezevčíkova láska.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.