text

KAREL POLÁČEK

HOSTINEC U KAMENNÉHO STOLU

Vydal: Michaela Dusíková, ARTiS

Högerova 1098/13, 152 00 Praha 5

v roce 2022

1. vydání

ISBN 978-80-88420-99-6 (online, EPUB)

ISBN 978-80-88487-00-5 (online, MOBI)

www.artispraha.cz

1

Sugestivní výzva barevného prospektu.

Pán s modrými brýlemi se ctěnou rodinou

„Navštivte,“ provolával barevný prospekt, „klimatické lázně Džbery pod Skálou…“ Barevný prospekt tvrdí, že zmíněné lázně se vypínají 703 m nad hladinou mořskou. Vychvaluje nádherné okolí a překrásné procházky stinnými lesy, kde prý ptáčkové zpívají Hospodinovu chválu, a zejména doporučuje zříceninu hradu Plž, odkud se otvírá užaslým zrakům úchvatné panoráma. A penze je prý tak levná, že tu nemocný nejen nabude ztraceného zdraví, ale uloží nadto na knížku značné jmění…

Z prospektu vyzírá ruměný obrázek mladé dívky, pestřící se národním krojem jako kolibřík; buclatý obličej naditý zdravím a oblažující bílým, zubatým úsměvem. Barevný prospekt ví s určitostí, že ono děvče je proto tak veselé, ruměné a zubaté, protože pije minerální vodu Bič z místního pramene. Podle mínění lékařských kapacit a podle výsledků moderního bádání obsahuje tato voda cenné minerálie, které potírají všechny neduhy, jimiž je lidstvo stíháno. Pohleďte na příklad na toho bědného starce, zkrouceného pakostnicí jako vinný keř. Poslechl rady barevného prospektu, navštívil lázně Džbery pod Skálou, pilně se zavlažoval minerální vodou Bič a hle! Po nějakém čase zlámal o koleno svoje berle a nyní, bujarý a rozjásaný, řítí se krajinou jako bizon americký. Nebo si vemte tu vdovu, co léta letoucí ležela jak ten Lazar a nic ji netěšilo. Dneska pobíhá jako křepelička, veselost se vrátila do stavení a vdově se zdá, že by mohla počíti nový život, kdyby se naskytl starší pán, nejraděj i pod penzí, třeba s menší tělesnou vadou a jedním dítkem. A to všecko ta železito-sirnato-alkalická voda…

Tak ta dívka v národním kroji mává lahví divotvorné vody, tak ten omládlý stařík láme rozpustile berličky a ta vdova se veselí z nového života a mezitím se v lázeňském parku, květnatém a přísně souměrném, procházejí nemocní. A pod pavilónem, jehož střecha je v podobě mořské ulity, dují hudebníci do mosazných plechů a z trumpet se line předehra k opeře Alessandra Stradelly. Z barevného prospektu vane kořenný vzduch blízkých pahorků a vůně houbové omáčky z lázeňského hotelu, lahodný vítr čechrá květy rododendronů a účesy dam, kapelník snivě mává taktovkou, vodotrysk stříká duhové paprsky, mezi stoly se čile zmítá číšník a stane vždycky tam, kde ho nevolali, nějaká paní tlačí vozíček s neduživým starcem. Navštivte lázně Džbery pod Skálou!

V létě toho roku přisupal vlak, vyvrhl ze svých útrob několik balíků, kufrů a beden a pak staršího již pána, zažloutlé a starostlivé tváře, plné záhybů, jaké krášlí jezevčíka. Z nádražní budovy se ozývalo klepání telegrafu, nějaký hlas zařval „hotovo“ a bylo horko. Pán měl modré brýle a byl obklopen množstvím zavazadel, plédů a dvěma dcerami, dvěma cestovními kostýmy, jež halily dvoje rudovlasé, modrooké, úsměvné, zaokrouhlené, vyzývavé mládí s drzými nosíky. Byla to dvojčata ve stáří dvacíti let, jedno o sedm minut starší. Za nimi se valil dvanáctiletý jinoch, rozkročený jako mořský vlk, ošlehaný větry oceánů, ježatý, temný, ponurého vzhledu, ve skautských kalhotách a s dýkou za koženým pasem. Divoký západ zíral mu z tváře, zastíněné širokým kloboukem. Mořský vlk se nazýval Lubomír, kvarta B reálného gymnázia, reparát z matematiky (nespravedlivý reparát – kantor je sprosťák). Pravé jméno tohoto muže je však Deštivá tvář, náčelník Cherokésů. Brejlatý mládenec podlouhlého rozměru, studující filozofie, který stál po boku dýky za koženým pasem, nazývá se Jindřich Kebrle. Byl zjednán k tomu, aby dohlížel na náčelníka, snažil se zjemniti mravy drsného válečníka a opakoval s ním matematiku. Studující filozofie naléval do něho kvadratické rovnice, všemožné sinusy a kosinusy, avšak věda se vypařovala z těla Deštivé tváře beze stopy. Kultura nemohla zdeptati zjizveného bojovníka. Životní plán kvartána B byl hotov a nedalo se na něm nic měnit. Velký Manitou je svědek! Opovrhnuv vědou a naukami odjede pohlavár se svým škunerem do Aljašky, tam nabude velikého jmění rýžováním zlata, načež se ožení s Gretou Garbo a získá slávu jako detektiv. Než se tak stane, spoutá ve sklepení filozofa Jindřicha Kebrle a vstrčí mu do úst roubík. Já ti dám kosinusy, smrdutý kojote!

Tento zástup doplňovala stařičká fenka Bibi, křivonohé stvoření s plesnivou hubou, která teskně pohlížela na jízdní řád, vyvěšený na stěně nádražní dvorany, třesouc se na celém těle. A všechny ty kufry a ten psík, ty balíky a pán s modrými brýlemi, plédy a pohlavár Cherokésů, krabice a dvojčata v anglických kostýmech i studující filozofie Jindřich, celý tento pestrý a nepokojný systém podléhá dámě se skřipcem a stuhou.

Jméno dámy se skřipcem a stuhou jest Klementýna Dynderová, narozená v době Jubilejní výstavy v Praze. Dcera vrchního finančního rady, majitele Řádu železné koruny třetí třídy a hustých licousů. Dáma, nemohouc nalézti ženicha, vrhla se do víru vzdělanosti. Nejdříve se chtěla oddat hudbě, ale hudba se od ní nedala ujařmit a statečně oponovala. Načež se dáma se skřipcem a stuhou věnovala emancipačnímu hnutí a hodlala zničit mužské plemeno prostředkem všeobecného hlasovacího práva. To se nezdařilo zcela, a tak se stala stoupenkyní Mazdaznanu a oddávala se dechovým cvičením a vůbec chtěla odníti přírodě její tajemství. V té době navštěvovala přednášky jednoho proroka s černým plnovousem, který tvrdil, že příroda je chrám, a že nejsnáze vnikneme do tajností záhrobí, jestliže si předplatíme jeho časopis, který vydával s jedním majitelem realitní kanceláře. Spojení okultního bádání se zájmy trhu s realitami se dařilo po nějaký čas, později však měl majitel realitní kanceláře nějaké nedorozumění se soudy, a tak zanikly hermetické vědy. Na štěstí se dáma se skřipcem a stuhou brzy nato stala paní Dynderovou a provozovala stav manželský s nezkrotným temperamentem. Ale vzdělanost na ní lpěla jako dehtový nátěr, ať dělala, co dělala.

Na prahu kanceláře se objevil telegrafista, mladík s připlesklým nosem, ale idealista s vydatnou vegetací na hlavě, která se počínala u samého obočí. Zadíval se na dvojčata a nadšený obdiv mu šplíchl do tváře; i sáhl si na kravatu a elegantně vysunul dopředu pravou nohu, jako by stál před fotografickým aparátem. Od této chvíle bude mu telegrafní přístroj tikat píseň o lásce. Jakýsi rolník, který právě čerpal vodu do plechového poháru, místo aby utišil svou žízeň, vypoulil oči a nalil si vodu za krk. Nějaká stařena, ohnutá pod nůší s pruhovanou peřinou, objala uctivým pohledem obě slečny a zvolala: „Pánbůh požehnej!“ I odplivla si, aby neuhranula. Přednosta stanice, bytelný a sporý pán, zamlaskal, vypjal se do pozoru a galantně zasalutoval. I ten umouněný kluk, který se snažil podvodně vylákat z automatu kouskem plíšku čokoládový bonbón, zanechal svého zločinného počínání, i otevřel ústa, snaže se rozhodnout, která z dívek by byla hezčí. Avšak slečny si nevšímaly rozruchu, který způsobily; současně sáhly do kabelky, přikrášlily si rty tyčinkou a laskavě se usmály na svůj obraz v zrcadle. Zatím však kvartán B s pohledem odhodlaným, s dlaní na jilci dýky se plížil dvoranou, hledaje stopy indiánských koní, o nichž soudil, že se nedávno napájeli u nádražní pumpy. Fenka Bibi pak odvrátila smutný zrak od jízdního řádu, jehož četba jí asi neposkytla útěchy, a čichla si k botě přednosty stanice. Nenašla asi v zápachu erární boty nic zajímavého, a tak žalně zívla a opět se třásla na celém těle.

2

Popisuje se jízda autobusem.

„Lubomíre, seď rovně!“ – „Howgh!“

Před nádražím stál autobus, jehož zevnějšek zastříkaný blátem podával svědectví o geologickém složení krajiny. Několik cestujících sedělo již ve voze a vzdělávalo se četbou večerníků. Na střeše toho vozidla vršila se zavazadla, smotané koupací pláště s tenisovými raketami. Šofér autobusu vyzval několik hotelových podomků k důmyslné hře v čáru. Hráli se zanícením, obloukem vrhajíce mince.

Dámu se skřipcem a stuhou posedl organizační běs. Seřadila rodinu do průvodu, jehož pořad byl následující: V čele umístila pána s modrými brýlemi a pestrým plédem, přehozeným přes plece. Muž s modrými brýlemi uposlechl velení a zasténal: „Ach, moje játra.“

Za ním se postavily slečny dvojčata. Kdo dovede čísti v tvářích dospívajících dívek, mohl by nám přečíst tento dialog:

– Krucipísek, holka, to zas bude jednou otrava.

– Jó, mladá, když se jede ven s rodinkou, tak nemůžete čekat nějakou zábavu s hudbou, tancem a evolucemi.

Hrdinného náčelníka Cherokésů bylo nutno přitáhnout za ucho a vtěsnat v rodinný soulad. Zjizvený pohlavár se vzpouzel, matinka mu vlepila vydatný pohlavek, Deštivá tvář zařvala chraplavým basem.

Šofér se podíval na hodinky a zjistil k svému žalu, že nutno přerušiti hazard. Podomci se chopili zavazadel, naděje na diškreci jim růžově zbarvila líčka.

Ozvalo se velení: „Dyndera! Necivěl, nelelkoval a honem nastoupil. Autobus nečeká.“

„Ach, můj žlučník!“ zasténal pán s modrými brýlemi. Dáma se skřipcem a stuhou objala ho v pase a složila chorobné břímě na sedátko.

„Věro, Aleno! Nasedněte a nepomačkejte si sukně.“

„Ano, ovšem, zajisté, matinko, nasedneme a nepomačkáme si sukně.“

Paní Dynderová se podezíravě podívala na dcery, ale v nehybných tvářích dvojčat nenalezla stopy po neuctivé ironii.

„A kde je Lubomír? Ten kluk mne usouží. Kde jsi, darebo?“

„Tady,“ zahuhlal reparát z matematiky, „a nejsem dareba. To zas ne.“

Naposled se uskladnila ve voze sama paní Dynderová. Rozložila vějířovitě šaty, šťouchla loktem do čtenáře večerníku a vzala psa na klín. Stařičká fenka se zabořila do hedvábí, starostlivým pohledem zírala z okna a v duchu se křižovala: Propána Jána, a tomuhle se říká rodinný život!

Šofér autobusu si pošinul čapku do týlu a šlápl na plyn. Stroj zařinčel a vyfoukl modrý kouř. Paní Dynderová úzkostlivě zapištěla: „Kde je pan Kebrle? Ztratili jsme pana Kebrle!“

„Nikoli, milostivá paní,“ ozval se hlas, který jako by se vydral z břicha jednoho pána se zeleným kloboukem a trojnásobným zátylkem.

„Vůbec jsem se neztratil, ale jsem zde,“ opakoval přidušený hlas a dámě se skřipcem a stuhou podařilo se zahlédnouti pod oním břichem filozofovu kučeravou hlavu.

Autobus se za zuřivého štěkotu psů a za jásavého pokřiku školní mládeže, která lelkovala kolem nádraží, dal do mírného cvalu, pohazuje cestujícími jako hracími kostkami. Za nesmírného rachotu řítí se vůz ulicemi, pán s modrými brýlemi poskakuje na sedátku a sténavě oslovuje svoje choré útroby, rozdíleje mezi ně nestranně svou přízeň: „Ach, moje ubohá játra! Ach, moje srdce zkormoucené! Ach, ty můj převysoký krevní tlaku! Ach, ty můj žlučníku a ty slezino, copak to děláte? A ty můj žaludku, pročpak ty nevaříš? Ó mé vnitřnosti! Jsem z vás už celý smrtelný…“

„Mlčel, upokojil se, Dyndero,“ těšila ho manželka. „Až přijdeme na místo, dám mu na hruď obklad a na záda náplast, to mu všechnu špatnost z těla vytáhne.“

Nebohý muž, obtížený tak četnými neduhy, seděl jako splasklý uzlíček a nemohl se ani kochati půvaby krajiny, které se rozvíjely před mokrými brýlemi. Hle, mohutný komín cementárny, podobný houfnici, jenž chrlí tučná oblaka kouře, která se snášejí na místní plovárnu, napěchovanou atletickými těly veřejných i soukromých úředníků, na jejich pištivé manželky a neposedné dítky! Hle, stánky s ovocem, lepkavými bonbóny a pohlednicemi, jež zvyšují lesk a půvab lázeňského místa! Se zálibou zíráme na hromadu strusky, jež se tyčí před kovárnou, kde plecitý kovář tahá za měch. Libujeme si v pohledu na betonové ploty, jež obklopují zahrady, zarostlé floxy, omějem a slezem. Naše oko se zálibou spočívá na benzinových nádržích, pokochá se budovou městské spořitelny, složené ze štukových květů, železných mříží a plakátů vyzývajících k šetrnosti. Lázeňské město, čilé a blahobytné, kypělo životem.

Studující filozofie, ač tísněn břichem pána se zeleným kloboukem, vyňal zápisník, zamyslil se a pak si zapsal tyto věty: „Přibyli jsme na místo o desáté hodině a sedmi minutách ve svěžím stavu. Vlak neměl žádné zpoždění. Na stanici Pohany-Niněry jsem požil kávu, k níž jsem přikusoval rohlík. Počasí jest stálé a zdejší obyvatelstvo se prochází, aby užilo krásné pohody a zdravého vzduchu. Jsem neobyčejně spokojen klimatem. Jaké události nám ještě přinese Fatum (řecky Ananké)?“

Mysl kvartána B byla neustále obtěžována nepřátelskými postavami rudých tváří, oděných v pestrou válečnou výzbroj. Jeho podezření vzbudil zejména muž s tvrďákem, jehož obličej byl zarostlý trním a hložím. Reparát z matematiky usoudil, že toto individuum jest zajisté zvědem kmene Komanchů, kteří vyhrabali tomahavk a nyní se ubírají po válečné stezce. Deštivá tvář se bojovně nakrčila, oko zaplálo zlověstným ohněm a ruka křečovitě sevřela jilec dýky.

„Ha, ďábel!“ zamručel zjizvený pohlavár.

Stopař kmene Komanchů si ho však nevšímal, ale vytáhl z kapsy kornout a počal mdle žvýkat burské oříšky.

„Lubomíre, seď rovně!“ napomenula matka svého syna pohlavára.

„Howgh!“ odpověděla Deštivá tvář.

3

Mladá krev nedá jednomu dobře dělat

aneb názory, aforismy a maximy paní hostinské

Hotel U kamenného stolu ležel hnedle tam, kde přestává dlažba z kočičích hlav a počíná se polní kvítí. Nicméně to byl oblíbený podnik, jak u místní inteligence, tak u lázeňských hostí. Byl ze tří stran obklopen štěpnicí, k níž se pojil nahnilý kuželník, kde místní elegáni v neděli provozovali svou kratochvíli. Mimo to mohlo oko poutníkovo (zachtělo-li se mu) spočinouti na altánku v podobě čínského pavilónku, kam nikdo nechodil a kde hospodář choval zahradní nářadí.

Starobylá a složitá stavba vydychovala zápach, jehož původ měl kořeny v začátcích devatenáctého století, zápach připomínající koně, potulné tovaryše, senný prach, pivo a celou generaci nemytých a nečesaných podomků. V místní kronice byl hotel uváděn jako pamětihodnost, kde se prý kdysi ubytovala nějaká historická osobnost. Historická osobnost se vyznamenala tím, že tu celý měsíc debužírovala, halasila a vyváděla, načež místo placení utrhla hostinskému jeden licous. Býval to zájezdní hostinec, jak o tom svědčil štít, jenž v zašlých barvách nabízel pohled na hlavatého formana s dužnatými kníry, který práská bičem nad párem křiklavě červených koní. Uvnitř hostince byla ukryta ozvěna, která při nejmenším šramotu se znepokojila a vydávala mnohohlasé, nevrlé hlučení. Před vchodem si hověl mohutný bernardýn s počestnou tváří, slepice se popelily v prachu, husa stála na jedné noze a přimhuřovala oči. A na pažení oken se sušily nakrájené houby a z každého okna zplihle visely mokré plavky jako prapory o slavnosti.

S radostným pokřikem, který naplnil slepičí hejno zděšením,vyřítila se ze vrat sama paní hostinská, aby uvítala příchozí. Už jako mladý úředník podlehl rada Dyndera svodům barevného prospektu. Stal se hostem hotelu U kamenného stolu a zůstal mu věren po všechna léta. Jako soudní auskultant přibyl do lázní co majetník žaludečního kataru. Při každém postupu připojila se k němu nová choroba. Nyní pak, sehnut pod tíží hodností, byl následován pestrým průvodem nejrozmanitějších neduhů.

Paní hostinská byla obraz zdraví a z jejích sukní vanulo svěžestí. Zdálo se, že vzbuzuje průvan, zahání mračna a přináší utěšené počasí. Její samotný zjev byl schopen vyléčiti překyselení žaludku, odstranit žáhu a povzbuditi k větší činnosti líný zažívací trakt. Zaoblené tváře, bílé a zrůžovělé, připomínaly křehký ovar, který se pojídá s křenem a za doprovodu dechové hudby; její pevná šíje s širokými rameny budila vzpomínky na uzené plecko s okurkou; její okrouhlý krk přivolával přelud krkovičky s hořčicí. Kdo se na ni zadíval, ten měl dojem, že se účastnil vepřových hodů, a když tento pohled zalil pivem, byl syt a spokojen. Hostinskou se každý nasytil a napojil a při tom mu hudba hrála do ouška směs z národních písní. A tak mnohý host, když se přiblížil mlhavý podzim a nastala chvíle stěhování, poplácal hostinskou po zaoblených zádech a nejeden čtverák neodolal a políbil tu paní na oblé tváře, pružné jako gumový míč, a tím si oživil vzpomínku na chutné domácí obědy. Čtverák zpravidla dostal facku, až se otočil kolem své osy; hostinská byla počestná žena a dovolovala jenom tomu, kdo se jí líbil, aby si na ni dovoloval. Nebyla to dáma neužilá a věděla, co obchod žádá.

Při pohledu na paní hostinskou dojetím se zatřásl skřipec na nose a náruživě zavlála stuha. Obě ženy si s pokřikem padly do náručí.

„Jak se máte, co děláte? Dušinko, vy pěkně vypadáte, to jsem ráda, já jsem taky ráda: co je nového? To víte, všechno při starém; no, lepší už to nebude, jenom když to není horší…“ Sladké řeči tekly proudem a utvořily před hotelem širokou kaluž.

A když se hostinská vyvinula z náručí a skřipec došel zase svého klidu, tu snesl se na hlavy dívčích blíženců proud blahořečení.

„Vítám vás, slečinky! Vítám vás, Alenko s Věruškou, já pořád nevím, která jste která. Vždycky si vás popletu. Pánbůh požehnej, to vám to vyrostlo, paní radová! Už to bude potřebovat ženichy…

Skřipec nejistě zamžikal.

„No, snad mají ještě čas… Nejlépe je jim přece jenom u matky…“

„Ovšem, ovšem, já nic neříkám… ale přece jenom… Příroda je mocná. I ta jalovička cítí, když přijde její čas, pěnkava je nepokojná a volá samečka, kočka se začíná toulat, no, a takové slečinky nemlich to samé…“

„Věro, Aleno,“ pravil skřipec se stuhou, „jděte se proskočit po zahradě…“

Avšak děvčata na odchodu zastihl hlas paní hostinské, šťavnatý hlas jako zralý meloun, který se rozléhal po celém okolí. Mnozí z chodců se zastavili a se zalíbením naslouchali výkladům té dámy.

„Když jsem byla v tom stáří jako tyhle slečinky, tak jsem byla taky přísně držená. Žádná moderna se u nás netrpěla, to nebylo jako dnes. Maminka byla ze starého vydání a tatínek – pánbůh rač jednoho chránit… Jednou vám v noci nachytal tatínek kluka u mě v komoře. Já měla nějaké tušení a pořád ho pobízím: Užils, tak táhni po svých. On si však nedal říct a to se neptejte, jak táta vyváděl. Honil ho z komory do kuchyně, ze síňky na půdu, mládenec vyskočil vikýřem, táta za ním, mával holí, já tě, lumpe, musím přerazit v půli, on by to jistojistě udělal, takto byl dobrák, ale když přišel do varu, tak se neznal, nebožtík byl velký podivín…“

„A co, paní hostinská,“ přerušila ji chvatně dáma se skřipcem a stuhou, „houby rostou, rostou?“

„Ani ne. Hosté si stěžují, na trhu vidíte sem tam nějakou lišku, co jsem to jenom chtěla? Jo: Jak se tak táta na mne sápe, maminka mne zakryje podolkem: Vyvádíš jako blázen, pabouku jeden paboucká, já si nedám od tebe dítě zmrzačit. Táta: Dělá mně jenom hanbu, nevím, po kom se zvedla, s celou vesnicí se spouští. To nebylo pravda, že bych si s každým zadávala, naše dědina měla sto patnáct čísel, to je toho… Tatínek si pak odpliv a povídal: S vámi ženskými jeden nikdy nedojde ke konci, na jedno slovo máte deset, ať se mi to,

Boženo, už nikdy nestane, nebo budu zlej. Tak to je, když mladá krev nedá jednomu dobře dělat…“

„Ano, zajisté…,“ odvětila paní Dynderová, „ale dobře vypadáte, paní hostinská, vy jste pořád mladší…“

Kyprá dáma se zasmála, jako by jí v hrdle poskakoval hrášek.

„Co vás napadá, paní radová… jakpak mladší… Už nejsem to, co jsem bývala. Nemám na mužské hlavu ani myšlení. Někdy mne přejde trpělivost a zle se osopím na chlapa, který se kolem mne ochomejtá. Můj býval také někdy divný a dělal své kusy, když jsem se bavila, ačkoli to živnost vyžaduje, to víte, jak to chodí. Při našem oboru nesmí být člověk neužilý a krev není voda. Dneska můj už přišel k rozumu, má z toho pojem a ví, moc-li je k tomu zapotřebí, aby se mužský zapletl jednomu do sukní, zvlášť když je dotyčný moc náruživý, tak se jeden vždycky neubrání, vždyť to račte znát, paní radová…“

Paní radová důrazně poznamenala, že dnes je hezky a že doufá, že to vydrží. Paní hostinská přeslechla tento meteorologický názor, ale ponořena v sobě, usmívala se svým vzpomínkám. „Dnes už,“ praví dobrá paní, „hostinský nežárlí. Mávl nade vším rukou a chodí na ryby. Všechno se časem uspořádá. Ba ba, moje drahá paní radová… Muži jsou jako vosy, ale všem se nemůže vyhovět. Najděte si jinou, sobě rovnou, a mne nechte být. U mne vám štěstí nepokvete, ale můžeš do něho mluvit jazykem andělským, je to málo platné, dveřmi ho vyhodím, oknem se, necuda, vrátí a v ruce drží pugét.“

4

„On mně kope hrob!“

aneb Reparát z matematiky na střeše a slečny v boji.

„Sapristi!“ zamumlal krasavec

Tu se objevil sám hoteliér, napomenul manželku řka, že není čas na pestré vzpomínky z mládí, ale že by bylo vhodné dohlédnout na personál. Kyprá hostinská se zasmála, mrkla na paní Dynderovou jako spiklenec, poznamenala, že Bůh ji potrestal manželem podivínem, jemuž z nepochopitelné lehkomyslnosti obětovala mladý věk, a ponořila se do útrob klenutého hotelu. Hoteliér obřadně uvítal rodinu a rozpřáhl ruce, jako by chtěl přitisknout na srdce radu Dynderu. Byl to vysoký, kostnatý muž se zlatými brýlemi; pod sovím obočím přísně zíraly sivé oči. Nebyl podoben hostinskému, neměl nic z oblé a pohyblivé přívětivosti tohoto stavu, ale spíše připomínal řídícího učitele na odpočinku. Jeho pohyby byly jaksi příkré a definitivní a jeho tmavý, šosatý kabát svědčil o tom, že hoteliér zvážil celý svět a shledal ho lehkým. Byl přísný, ale spravedlivý; shovívavost neměla místa pod jeho soukennou vestou.

Nad tímto světem vyslovil už dávno ortel, který neznal odmluvy, ale jeho zavržení se nevztahovalo na radu Dynderu. Miloval tento herbář chorob a oba muže spojovala okolnost, že měli hemoroidy stejného druhu. To způsobilo, že jejich srdce bila stejným tlukotem a ukula mezi nimi trvalé pouto přátelství. Hoteliér objal úředníka kolem pasu; mužové poodešli stranou, počali si šeptat o svém neduhu a jejich zraky vzplanuly soustředěným zájmem.

Dáma se skřipcem a stuhou počala shánět rodinu do houfu. Kvartán B někam zmizel a nebylo po něm stopy. Pobíhala jako slepice kolem hotelu a volala: „Lubomíre, Lubomíre! Neviděl nikdo z vás toho uličníka?“

Vtom se ozvalo shůry: „Sláva, sláva, zní po celé české zemi!“

Paní Dynderová pohlédla k blankytu, ale tam spatřila jenom zářící slunce a vránu, která veslovala těžkým letem do polí, a jinak nic.

A opět: „Sláva, sláva, zní v celé české zemi!“

Dáma se stuhou a skřipcem strnula. Na hřebenu střechy hotelu poskakoval reparát z matematiky, mával rukama a vykřikoval vítěznou píseň.

„Jedeš dolů, darebo!“ zařvala ta dáma. „Nebo na tebe skočím!“

„Tak skoč!“ chechtal se pohlavár zpupně.

„Pane Kebrle,“ obrátila se ubohá matka na domácího učitele,

„hned vylezte na střechu a sundejte ho dolů.“

„Pardon, milostivá,“ odvětil filozof, „nikdy nebylo slýcháno, aby posluchači vysokého učení šplhali po střechách jako lidé jeskynní. Můj úkol je opakovat s ním matematiku a ne ho honit po těch výškách. Já se procházím a kochám se poezií.“

„On mně kope hrob!“ sténal rada Dyndera.

„Lotře!“ volala dvojčata. „Slez dolů a nekopej tatínkovi hrob!“

„Bylo nás tam roku onoho, johoho, patnáct vlků, patnáct lodníků…,“ zaznělo se střechy.

Mladík se opřel malebně o komín, když zpíval divokou píseň dávných mořeplavců.

„To bude moje smrt,“ zakvílel rada Dyndera.

„Nebude, tatíčku, nebude,“ ujišťovala ho jemně Alena, „pro jednoho reparáta klobouk na stranu.“

„A když,“ připojila druhá sestra, „tak tvoje nevinná smrt bude strašlivě pomstěna. To ti přísaháme!“

„Pomoc!“ zoufale křičela dáma se skřipcem a stuhou. „Pomozte, lidé dobří!.“

Studující filozofie vytáhl svůj zápisník, poškrabal se tužkou v kučeravém účesu a poznamenal si: „Spatřil jsem na střeše výrostka. Bylo to úchvatné. Jak se události vyvinou?“

Kolem hotelu U kamenného stolu se shromáždil valný dav obecenstva, jako když se produkuje provazolezec. Na pozadí tohoto pestrého zástupu vynikal jakýsi mladý muž, složený z ostře vyžehlených puků, z pulovru tak červeného, jako bývají benzinové stanice, z baskické čapky a lesklých polobotek. Měl knírek tak tenký, jako by mu spadlo obočí a zachytilo se mu nad horním rtem. Takovým knírkem se honosí, jak jest známo filmovému obecenstvu, náčelníci gangsterů, synové konzervových králů, padělatelé bankovek, novináři, jichž letadlo závodí s expresním rychlovlakem, aby získali první zprávu o skandálu v novoyorské společnosti, podvodní hráči a vůbec bonvivanti. Také ten vyžehlený pán byl bonvivant; to mohl pozorovatel vyčísti z jeho tváře, která vypravovala o tajných dostaveníčkách, o poduškách smáčených dívčími slzami, o horoucích přísahách a vůbec o víru vášně. A cigareta přilepená k levému koutku rtů tohoto světáka zřetelně mluvila: – Eh, sapristi!

Ten mladý muž pohlcoval zraky dívčí dvojence a mumlal:

„Parbleu! U ďasa! Jaké to rozkošné kůstky!“

Výrostek na střeše provozoval dále své bezbožné dílo k uspokojení zástupu a k zármutku svých těžce zkoušených rodičů. Podomek v modré zástěře a s obličejem tak lesklým jako měděná pánev vyšel před vrata, zastřel si dlaní oči, pohlédl na střechu a hlubokomyslně pronesl k okolostojícím:

„Ta věc má, jářku, pozadí. Mělo by se… jaksi… zakročit…“ To pravil a nacpal si dýmku. Jedna mladá matka vyzdvihla své dítě a ukázala mu mladíka na střeše. A pravila poučně: „Vidíš, Mirečku, tak to je, když se neposlouchá maminku.“ Robátko se zasmálo, radostně zatřepalo ručkama a zapípalo: „Já taky, já taky!“ Někteří mínili, že by se měli zavolat hasiči.

Nedaleko hospody byla hromada štěrku, která upoutala pozornost slečny Věry. Pravila: „Čas kvapí. Musíme postupovat s největší rozhodností. Ahoj!“ S pokřikem „Hurá!“ připojila se Alena k sestře. Na střechu se počalo sypat kamení. Pohlavár Deštivá tvář se ukryl za komín a z úkrytu křičel: „Neprodám svou kůži lacino!“

„Jsem mrtev. Dorazte mne, ať se netrápím,“ myslil si rada Dyndera teskně.

„Věro! Aleno!“ zoufala si paní Dynderová. „Co to děláte? Vždyť mi ho zabijete!“

„Ale matinko,“ děla udiveně Alena, „jakpak podle tebe ho dostaneme dolů? Musíme ho přece srazit ze střechy.“

„Musíme ho dostat živého nebo mrtvého,“ připojila Věra tvrdě.

„Já omdlím,“ rozhodla se matka.

„A já už jsem nebožtík,“ prohlásil otec.

„Dějí se věci!“ zaznamenal si studující filozofie do svého zápisníku.

„Parbleu!“ mumlal bonvivant. Hoteliér sepjal prosebně ruce.

„Dámy,“ zanaříkal, „rozbijete mně hospodu. Z čeho budu živ?“

„Je nám líto,“ odvětila dvojčata, „ale lotras musí být zahlazen.“

Po střeše bubnovalo kamení.

„Snad…,“ vzlykal hostinský, „snad by se tu pořídilo více mírností. Polehoučku domluvíme mladému pánovi. Snad se obrátí k lepšímu.“

„S rebely nevyjednáváme,“ pravila dvojčata chladně. Velký bernardýn s počestným obličejem znechuceně vstal a odešel do hospody. Nemiloval hluk.

5

O zištnosti náčelníka Cherokésů.

Matematika v boji proti nepravosti.

„Co to tropíte, neblahý studente?“

Diskuse o sugesci a hypnóze

Hostinského prosby nebyly oslyšány. Boj ustal a bylo zahájeno vyjednávání. Výrostek na střeše milostivě sdělil, že by byl ochoten sestoupit ze střechy a vmísit se mezi dav, když dostane barvičky. Byly mu přislíbeny. Když se tak stalo, tu předložil reparát další požadavky. Přál by si luk a šípy. Nešťastní rodiče byli ochotni i k této oběti. Tu se velký náčelník Cherokésů rozjařil. Zištnost se mu rozšířila v útrobách. Chtěl fotografický aparát. Dostane ten přístroj, jen ať už sleze ze střechy. Pak žádal arch obtisků, boty s gumovými podešvemi a zlodějskou svítilnu. Také tento slib byl učiněn. Nakonec si přál kajak a černého sluhu, který by ho provázel na výpravách. Všecko dostaneš, milý Lubomíre, jenom sestup ze střechy a netrap už pány rodiče.

Sotva však Deštivá tvář stanula na pevné zemi, tu přiskočili dvojenci a každý ho popadl za jedno ucho.

Zjizvený pohlavár řval: „Zrada!“, ale sestřičky nedbaly jeho křiku a kroutily mu ušní boltce do tvaru kornoutu.

„Tu máš fotograf, uličníku!“

„A tohle jsou jako ty barvičky!“

„To je luk, to je kajak a toť je černý sluha Sam, ty osle oslovská!“

„Já už budu hodnej!“ vřeštil velký pohlavár. Matka konečně zakročila a vyrvala nebohé dítko ze spárů mučitelů. Prohlásila, že děti se nesmějí tělesně trestat, odvolávajíc se na autoritu vynikajících pedagogů, přičemž vhodně citovala několik vybraných partií z Pestalozziho. Její učenost neučinila na slečny valný dojem. Byly zejména popuzeny tím, že zločinný mladík, cítě se bezpečen za ochranou matčiných sukní, pookřál a poškleboval se svým sestřičkám potupnou písní: „Zrzi-zrzi, co tě mrzí, tvá zrzavá palice…“

Alena míní, že její bratr je vyvrhel a že zraje pro šibenici.

Věra se připojuje k tomuto názoru a očekává, že toto individuum bude svázáno do kozelce a uvrženo do podzemní kobky, kam živý paprsek světla nepronikne.

Spor rozhodl rada Dyndera.

Zbůjník bude pokutován mimořádnou hodinou z matematiky. Studujícímu filozofie se ukládá, aby tuto exekuci provedl.

Pan Kebrle hlásí, že nemá nic proti tomu, naopak bude ho jenom těšit, když svými slabými silami bude moci přispět k tomu, aby neřest byla potrestána, ctnost pak triumfovala. Praví, že pro tento případ si připravil několik obzvláště složitých rovnic, se kterými by si nevědělo rady ani hodné a způsobné dítě, jež vždy dělá rodičům radost. Již pohled na ty pitvorné vzorce, hemžící se odmocninami a trigonometrií, je s to vyhnat veškerou nezbednost z těla.

Matka souhlasila, jenom kladla vychovateli na srdce: „Pamatujte si, pane Kebrle, že i matematika má své meze. Nepřála bych si, aby se Lubomír nervově zhroutil.“

Venku září věčné slunce, lázeňské město kypí pestrým životem, lidé se radují z krásné pohody, veškeré tvorstvo velebí Hospodina. Jenom zakaňkaný pohlavár Cherokésů sedí nad sešitem a pokrývá složité vzorce hořkými slzami.

Sinusy a kosinusy mu pijí věk, tangenty a kotangenty hubí život mladý, ixy a ypsilony míchají jedu do poháru žití, mocniny a odmocniny se mu protiví do nejvnitřnějších záhybů jeho já.

Kdyby znal onoho profesora, který vynalezl matematiku, pak by ho skalpoval a z jeho skalpu dal by si zhotoviti pytlík na tabák. Ovšem je možné, že jich bylo několik, těch profesorů, kteří se spikli proti blahu mládeže studující a společně utvořili matematiku. Tím lépe! Pak by bylo skalpů několik. V jednom skalpovém pytlíku by nosil skleněné kuličky s duhovými barvami, v jiném kapsle do pistole, do jiného pak by mu matinka dala přesnídávku do školy.

Kluci by se podivovali jakosti oněch sáčků a chtěli by vědět, kde se dostane toto zboží ke koupi. Bodejť, hlupáci, já vám prozradím svůj nákupní pramen.

Do pokoje vstoupila po špičkách kyprá hostinská, přinášejíc na talířku kousek dortu.

„Tumal, chudinko študáčku,“ pravila ta dobrá paní, „tumal a zajedl si trošku. Vymastí si vnitřnosti a věda mu lépe poleze dovnitř.“

Kvartán B opovržlivě krčí ret. Nechce před ženskou vypadat jak cápek, jako by byl k politování.

„Nic si z toho nedělal,“ těší ho kyprá dáma, „až se ožení, pak dá matematice vale.“

„Mně matematika sáčko nenatrhne,“ hrdě odpovídá reparát.

„Matematika je na mne krátká.“

Hostinská se vzdálila, vzdychajíc: – Ubohé dítě! A hezké dítě! Bylo by ho škoda, kdyby to mělo přijít vniveč. Povyroste, bude z něho mužský mnohým pannám k radosti. Postavu by na to měl, a jestli se bude dobře krmit, tak hodně vydrží…

Slunce se naklonilo na své dráze, šikmé paprsky zametly stůl, vtisklo žhoucí polibek rovnicím o dvou neznámých, ozlatilo pokaňkaný sešit a vrhlo zlaté prasátko na diplom, jejž věnoval místní Okrašlovací spolek Klubu džberských kuželkářů, kteří sebrali 1000 Kč na vysázení lipové aleje. Studující filozofie ponořen v zádumčivost oďubuje dort na talířku, který tu zanechala kyprá hostinská. Dojedl, sebral drobty a jeho myšlenky ševelí: – Chutný dort. S kaštanovou nádivkou: Kteroužto já k smrti rád. – I dumá o tom, že vydá sbírku na japanu, načež se ožení s dcerou bohatého statkáře.

Ze zamyšlení ho vyrušil šramot, který vznikl za jeho zády. Prudce se obrátil a spatřil svého žáka, jenž se po špičkách plížil za ním. S obličejem vyjeveným dělal rukama s roztaženými prsty kruhovité pohyby a jeho rty mumlaly neslyšná, tajemná slova. Filozof se podivil a zhurta se obořil na kvartána B: „Co to tropíte, neblahý studente?“

Mladík se zarděl, schoval ruce za zády a v rozpacích zatančil na místě. Filozof ho podrobil výslechu. Po delším naléhání se Lubomír přiznává, že chtěl svého učitele hypnotizovat.

Studující filozofie obrátil oči ke stropu a zavrtěl hlavou. Tohle je mi divná věc. Za jakým účelem hodlal student hypnotizovat svého domácího učitele?

Za tím účelem, vysvětluje žák, aby studující filozofie upadl ve stav kataleptického strnutí a v tom spánku aby nabyl přesvědčení, že svěřenec už dávno všechno umí, a že tedy netřeba ho dále obtěžovat vědou. Kvartán B pak po zdařilém pokusu zažene chmury z čela, zjasní líc a oddá se nevinným, dětským radovánkám.

Učitel se hrdě pousmál, chacha a láryfáry, a praví, že s hypnózou se proti němu nic nepořídí, an má pevnou vůli.

Pak se podíval na hodinky a dodal: „Nuže, pro dnešek dost a zítra pokračujeme.“

6

O půvabech lázeňské architektury.

O dvou krasavcích aneb „Má úcta, pane účetní!“

Lázeňský dům, který tvořil střed města, vábil duši milovnou umění svou nádherou a okázalostí. Zdálo se, že architekt a cukrář spojili své vlohy, aby vytvořili gigantický smetanový dort, jaký bývá hlavní atrakcí při slavných veselkách. Někomu mohla tato budova připomínati též orchestrion, jenž po vhození padésátihaléře spustí ryčný Pochod gladiátorů. Byl to dům vystavěný ve slohu lázeňském, ve slohu to, o němž v žádných dějinách stavitelství není zmínky.

Nad hlavním vchodem v podobě slavobrány zavinil malíř obraz polonahé ženy, která odpočívá na hedvábném otomanu pod košatým stromem, honosícím se svinibrodskou zelení a jasně žlutými plody. Ona polonahá paní třímá v natažené ruce pohár; snad se chce napít, snad si chce s někým přiťuknout. Ale jí nablízku nikdo není, nepočítáme-li dva andělíčky, kteří se vznášejí v povětří a vržou při tom na housle. Proč tak činí, se nikdo nikdy nedozví; a dáma odpočívající na pohovce se usmívá záludným úsměvem…

Avšak i jinak poskytuje Lázeňský dům hojnou pastvu očí tomu, jenž jest zanícen pro výtvarné hodnoty. Průčelí paláce bylo vykotláno mnohými výklenky, v nichž zaujaly místa pískovcové ženy s hrdými tvářemi a vyklenutými ňadry. Ony panny se střídají s vousatými starci, jejichž kamenné obličeje vypařují učenost. Starci nalévají z kamenných džbánů do kamenných číší kamennou tekutinu; jejich vous prozrazuje, že probádali léčivou moc přírody; ženy pak symbolicky představují zdraví a sílu.

Lázeňský dům vévodil parku, souměrně rozdělenému na kruhy, obdélníky a kosočtverce. Městský zahradník si podrobil přírodu, přinutiv stromy a keře, aby rostly tak, jak nikdy nerostou. Kmeny podpíraly koruny v podobě globů, myrtové keře se snažily, aby vyhlížely jako jehlance nebo truhličky na uhlí. Veškerá tato geometrie se pestřila maceškami, rododendrony, rozrazilem a růžemi, které se táhly v podobě rovných stuh, neodvažujíce se vybočit z řady. Všechno rostlinstvo bylo poslušno zahradníka, jehož duše byla souměrná a jehož city, myšlenky a naděje zajisté také tvořily čtverce, kosodélníky a kruhy. Okrašlovací spolek přispěl též svou hřivnou k zvelebení této spoutané přírody tím, že nasel mezi záhony tabulky s nápisy, nabádající obecenstvo, aby ctilo tento kousek stvoření, a hrozící pokutami těm, kteří by chtěli trhat, lámat, šlapat. Uprostřed pak kruhovitých záhonů zamračeně trčely palmy, jaké stíní klavír v salóně zkoušeného učitele hudby.

Po pískovaných cestách se váhavě pohybovali lázeňští hosté, nachýlení pod břemenem věku a dotěrných neduhů. Šinuli se mdle jako lidé, kteří nemají co zmeškat, a jejich údy byly spoutány nudou. Na židličkách seděly uniformované chůvy, které pohybovaly kočárky. V ruce držely obrázkový časopis a jejich oči dychtivě sály písemnictví o tom, že jakýsi sportovec, magistrátní úředník, letec a vůbec milionář si oblíbil chudou krámskou nebo slečnu pokladní, jež mimo své poctivosti, mladé krásy a veselé mysli nepřinesla do manželství nic podstatného. Na židličkách se také rozložila rubrika Ze společnosti, jež hbitě pohybujíc dráty, pletla džempry a horlivě se oddávala analýze povah a skutků přátel a známých. Se stromů slétali pěnkavky, sýkorky a kosi, opatrně cupitali kolem hlučného lidského množství a pípavě prosili o kousek božího dárku.

Lázeňský dům byl naplněn ukrytou hudbou, jež otřásala zasklenou verandou. Každý se mohl poučiti podle programů, upevněných na kmenech stromů, že za barevnými okny rozsáhlé dvorany provozuje svá kouzla proslulý jazz Gipsy boys za osobního řízení dirigenta Jožky G. Fadrhonce-Měcholupského, jenž se právě navrátil z koncertního turné po sídelních městech evropských. Program zpestřovala jazzová pěvkyně Maren Calhotti. Obecenstvo se mohlo podivovati umělkyni, která tiskla na nahou hruď kytici růží zrovna pod plakátem, jenž vyzýval občany, aby okusili branické pivo.

Toho dne byla neděle, tlakoměr ukazoval stálé počasí a nad lázeňským městem se klenula nebeská báň z modrého emailu. Po pískových cestách parku ubírali se právě dva jinoši, míříce k zasklené verandě. Jejich chůze byla samolibá, lehce se kolébali v kyčlích, měli v ústech cigaretu a život před sebou. Klobouky připlácnuté na stranu, vyzývavě pestré košile, kravaty budící pobouření a puky ostré jako popravčí širočina. Z jejich zjevů prýštilo mléko mladosti a zaoblené líce hlásaly pohrdání světem a jeho marnostmi. S jedním z nich měli jsme už tu čest. Poznáváme v něm krasavce a bonvivanta, jemuž spadlo obočí a zachytilo se mu v podobě tenkého knírku nad horním rtem. Jeho druh byl zajisté také bonvivant, jenomže měl jedno rameno vyšší, bradu protáhlou a sežmolenou tvář; ale tvářil se tak, jako by se už narodil s monoklem.

Mladík s hypotetickým monoklem křiví světácky ústa a míní, že by bylo dobře prohnat si kostru po parketu a případně narazit si správnou slečnu za účelem zpestření životního programu. Mluví žvýkavě jako Yankee, jenž se z počátku tloukl životem jako cidič obuvi, kamelot či liftboy, ale díky své energii a obchodní zdatnosti nadělal si dolary a nyní jest vážen jako konzervový král, jenž s veselým úsměvem dobyl světa.

Jeho druh pokrčil vycpanými rameny. Po tváři, zamodralé pudrem, přeběhl pohrdlivý úšklebek a procedil jedním koutkem rtů:

„Ženy? Bah, příteli, v mém věku…“

Změřil zrakem svého průvodce a pravil ostře: „Už jednou jsem tě, Percy, upozornil, abys nežvýkal gumu. To je… é… shoking. Špatný zvyk. V Americe žvýkají pouze agenti s pozemky, u nás sportovní redaktoři.“

Percy poslušně vyplivl žvanec gumy a uctivě se otázal: „Byls už v Americe?“

Světák učinil neurčitý posunek.

„Měl jsem tam pozvání do jedné známé rodiny,“ děl. „Bohatý bankéř. Tam někde dole… v Kentucky. Tady… hm… malé poměry pro činorodého muže. Nepohodl se s otcem. Úzké obzory. Za sebou spálil mosty. Tam nabídli výhodné místo. Lístek první třídy na zaoceánském parníku. Všechno zdarma. Zcela rozhodnut zkusit štěstí za velkou louží. Ale pak – jak už to bývá…“

„Žena?“

Krasavec svraštil obočí a položil prst na ústa.

„Která by to měla být?“

„Věc diskrétnosti, příteli.“

„Hm… rozumím.“

Snivý úsměv přeběhl pod vrstvou pudru.

„Božská žena… Měl jsem tenkrát malý byteček v rue Roi de Naples. Rozkošné hnízdečko lásky.“

„Tys byl v Paříži? Anis nepovídal…“

„K čemu? Pouhý detail…“

„Tak vypravuj.“

„Pryč je pryč. Tempi passati. To byla žena, člověče… Boky, ňadra, eh… Vyběhla na schody a sáhla si na prsa, aby utišila rozbouřené srdce. Odhrnula hustý závoj a naše ústa splynula v dlouhém políbení… To byly časy. Ona v lehkém anglickém gigu a já ji doprovázel na svém ryzáku do Lesíka…“

„Podívejme se. A kdes vzal na to prašule?“

Krasavec přeslechl tuto otázku a mumlal jako pro sebe: „Jednoho dne pravila: Oh, Gastone, můj muž něco tuší. Nemělo to být. Naše štěstí mělo krátké trvání. Poslal vizitku se zahnutým rohem. Souboj za ranní mlhy.“

„Na bambitky?“

„Nikoli, kord.“

„Aoh! Damned! To ti musilo být všelijak. Myslím, že ti srdce spadlo do kalhot.“

„É… é… é… fi donc! Jaké to vulgární výrazy, Percy! Víš dobře, že našinec nezná strachu.“

Percy uctivě ulpěl na rtech svého přítele.

„Tak vypravuj. Ten souboj je pro mne novum, jak říká můj šéf, bůh ho zatrať! Jak to dopadlo?“

„O lala! Nestojí za řeč. Lehké škrábnutí…“ Krasavec náhle strhl klobouk z hlavy, zlomil se v kříži a zahlaholil zvučným hlasem, jakého se užívá v městě, jehož počet obyvatelstva nepřekročil dvacet tisíc: „Uctivý služebník, pane rado, já se klaním!“ Starší pán v mohérovém kabátě, doprovázený sbaleným deštníkem a chundelatým psíkem, smekl slaměný klobouk, pohnul vousy, a daleko méně zvučně odpověděl: „Má úcta, pane účetní.“

Chundeláč nedbale hafnul, sbalený deštník zašel za hlohový keř a Percy opět navázal řeč: „Ani jsem nevěděl, že umíš šermovat, Gastone.“

Gaston ohrnul ret, vypustil dým nosem a zamumlal: „Umím šermovat? Otázka! Mnohonásobný přeborník. Četné ceny. Nyní ovšem… poněkud z formy.“ Mávl unaveně rukou: „Co ty o mně víš, můj milý? Nic nevíš. Můj život je zavřená kniha.“

„Můj taky.“

Krasavec se křivě usmál.

„Chachacha. Jaké ty můžeš mít tajemství?“

„Co ti mám povídat. Každý víme svý…“

Za takových a podobných řečí vkročili synové této země do zasklené dvorany, kde vzlykala hudba a dupalo taneční množství, aby se vrhli do víru života.

7

Pokrokovost paní Dynderové a nevinná veselost chorého muže.

„Tati, ten klobouk ti sluší!“

Rudé dívky a pozdvižení v městě

Dvojčata Alena a Věra prohlásila, že takhle to dál nejde, že absolutně musí jít tancovat. Jenom co si mají vzít na sebe? Po obšírné debatě, která svou rozvláčností předčila sněmovní rozpravy a odborností porady generálního štábu, usoudily, že nejsprávnější ohoz pro tuto příležitost jsou: Ty modré šaty, imprimé a poseté kvítky odshora až dolů, šikmé modré klobouky, také semhle a tamhle samý kvítek.

A když je matka spatřila, tu její srdce se zatetelilo rozkoší a pýchou, i otázala se: „Copak, holky, že jste se tak vymódily?“

„Usoudily jsme, máti,“ odpověděly mladé dámy, „že musíme jít baletit, kdyby na sůl nebylo.“

Dáma se skřipcem a stuhou, že nemá nic proti tomu. Ať se děvčata proskočí. Jest pokrokových názorů a není jako jiné matky, které hlídají dcery na každém kroku, aby nevzaly úhonu. Jest přívrženkyní moderních myšlenkových proudů, jež zachytily veškerý civilizovaný svět, a důvěřuje dcerám, že si nezadají, poněvadž dobře vědí, co se patří. Dnešní pokolení má mnohem lehčí život. Nemusí se prodírat trním a hložím předsudků jako předchozí pokolení. Paní Dynderová vzpomíná na svou matku, která byla odchována zpátečnickým věkem, a obklopena pověrami, všeho se děsila. Teprve my, moderní ženy, praví hrdě dáma se stuhou a skřipcem, zdvihly jsme hlavu a vrhly jsme paprsek světla do tmy zaostalosti.

Matka, ponořena do vzpomínek na svoje mládí, vyplněné přednáškami, schůzemi, rezolucemi, hlasováním, peticemi a manifestacemi, počíná mávat rukama; skřipec se třese a stuha vlaje. Dvojčata se obávala, že paní Dynderová spustí agitační přednášku, a vzkřikla polekaně: „Zadrž, matko! Raději nám uděl požehnání na tu dalekou cestu.“

Paní Dynderová se rozesmála, až se jí skla skřipce zakalila: „Jděte už, bláznivá vrtidla! Mám z vás hlavu jako věrtel.“

Rada Dyndera, celý zahalený v plédy, ručníky a utěrky, obložen obklady a peřinami, seděl na posteli. Jeho zvarhanělý obličej pod vysokým tvrdým kloboukem, který nesnímal, neboť se bál průvanu, se potměšile šklíbil.

„Matko,“ pravil nevinně, „co kdybychom se šli také proskočit. Už jsme si nezatančili, ani nepamatuju. Co tomu říkáš, moje zlatíčko? Pojď jen, ó pojď, hezky nám to bude slušet…“

A chorý muž založil ruce v bok, kolébal se valčíkové a zpíval:

„Tam v hostinské zahrádce stinné očarován zůstal jsem stát, melodie sladká se line

a jejím jsem kouzlem byl jat –“

Nebyl to, pravda, zpěv krásný. Hlas neduživého muže chrastil jako plechové nádobí v dřezu. Leč rada široce otvíral ústa, nadšen svým přednesem, vrtěl se v peřinách a obklad se mu svezl z čela.

„Ale Dyndero!“ vzkřikla dáma se stuhou a skřipcem zděšeně.

„Co to dělá, blázne jeden? Jsem už z něho celá utrápená. Podívejme se na něho, on by chtěl ještě užívat…“

Vrhla se na něho, přitiskla ho celou vahou do peřin, upravila mu obklad a vrčela: „Pak se jeden diví, po kom se ty holky zvedly, když mají tátu bláznivého…“

„Po tobě, matičko, po tobě,“ hučel chorý muž do peřin, „tys byla vždycky taková chechtalka a vejskalka…“

„Já mu dám…,“ reptala paní Dynderová, „teď si hezky lehne a už ani slovo. Mohl by si ublížit. Já mu zatím připravím kapky…“

„To je můj život…,“ stýskal si nemocný člověk, „kapky, pilulky, obklady, placky, náplasti… ó hlubokost mé těžkosti a těžkost mého trápení!“

Děvčata Alena a Věra půvabným pohybem si vyhrnula šaty a klekla před ložem utrpení.

„Tatíčku!“ zvolaly mladé dámy. „Tatíčku Rudolfe! O velikou milost tě prosíme a žádáme!“

„Jaká by to milost měla být?“ pátral chorý otec Rudolf.

„Taková milost: Buď nám od té lásky a pořiď si nový klobouk.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hostinec U kamenného stolu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.