Bratislava 2022

Andrej Žiarovský

RUSKÉ STOROČIE VOJEN

VÍŤAZSTVÁ A PORÁŽKY

OD STALINA PO PUTINA

Ukážka z elektronickej knihy

Túto knihu venujem pamiatke

svojho dobrého priateľa a skvelého námorného historika

Ing. Reného Grégra.

Ruské storočie vojen

Víťazstvá a porážky od Stalina po Putina

© Andrej Žiarovský

Slovak edition © POSTOJ MEDIA, s. r. o., 2022

ISBN 978-80-89994-49-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2022

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Predslov

Od začiatku novej dekády je zjavné, že žijeme vo výnimočných časoch, v ktorých jedna epochálna udalosť strieda druhú.

V marci 2020 vypukla celosvetová pandémia, aká by bola predtým azda len námetom na sci-fi, a keď sme už verili v návrat do normálu, vo februári 2022 vypukla v Európe vojna, aká bola mimo predstavivosti aj tých najväčších pesimistov.

S týmito katastrofami prišiel aj dopyt po ľuďoch, ktorých kvalifikácia predtým fascinovala len špecifickú odbornú komunitu alebo kluby fajnšmekrov.

V pandémii boli médiá aj politici odkázaní na znalosti aj predpovede epidemiológov, virológov a dátových analytikov. Tí sa neraz aj mýlili, ale disponovali odbornosťou, ktorá dávala v novej dobe aspoň základnú orientáciu, čo sa deje a ako reagovať.

Po tom, čo Vladimir Putin zaútočil na Ukrajinu a nevyšiel mu plán blitzkriegu, vzrástol dopyt po celkom inej odbornosti – po vojenských stratégoch a analytikoch, ktorí najlepšie z nás rozumejú chaotickému obrazu vojny, presunom vojsk na fronte, zbraňovým systémom a vďaka týmto poznatkom vedia odhadnúť možné scenáre vývoja.

Napokon, od pochopenia vojnovej situácie a odhadu scenárov sa odvíja aj politika Západu, ktorý aj v našom bezpečnostnom záujme masívne pomáha Ukrajine dodávkami zbraní a súčasne si stráži hranicu, aby sa nevrhol do zničujúcej vojny s Ruskom.

Jedným z tých, ktorých sa v slovenskej verejnej diskusii oplatí v týchto mesiacoch najviac počúvať a čítať, je dlhoročný autor Postoja Andrej Žiarovský.

V uplynulých rokoch napísal desiatky textov z vojenskej histórie 19. a 20. storočia, ktoré si vďaka jeho rozprávačskému talentu našli jadro nadšených čitateľov.

Po 24. februári však Andrejova kvalifikácia získala celkom novú časovú perspektívu. Vďaka detailným znalostiam vojenského remesla, moderných zbraní, ale aj Ruska a Ukrajiny, kde kedysi študoval, patrí v súčasnej slovenskej diskusii medzi najpovolanejších.

Pre nás v Postoji je istým zadosťučinením, že práve v čase, keď sa tak darí propagande, sledujú videorelácie Lukáša Krivošíka s Andrejom Žiarovským desaťtisíce divákov, ktorí hľadajú dôveryhodné informácie aj interpretácie.

Andrej disponuje jedinečnou kombináciou. Dokáže zasvätene opísať vojenskú situáciu aj možnosti oboch strán alebo vie názorne vysvetliť, prečo a ako sa potopil krížnik Moskva. Súčasne rozumie politike, koreňom ruského imperializmu a aj našim doterajším ilúziám o slovanskom dubisku.

Andrejovo poznanie Ruska a vojenstva presahuje storočia, a preto dnes vidí za roh.

To je dôvod, pre ktorý sme sa rozhodli vydať túto knihu.

Martin Hanus

šéfredaktor denníka Postoj

Úvod

Putinova cesta

Z pohľadu dneška sa cesta Vladimira Vladimiroviča Putina na post prezidenta Ruskej federácie zdá buď ako „z pekla šťastie“, alebo išlo, povedané slovami Timothyho Snydera, o nadmieru úspešnú „operáciu Následník“. S dôvetkom, že onen následník po tom, čo sa pevne usadil na tróne, sa svojim tvorcom zrejme trochu vymkol spod kontroly.

Krátko po tom, čo sa dovtedy nielen v zahraničí, ale aj v Rusku takmer neznámy Putin stal v auguste 1999 predsedom ruskej vlády, jeho popularita bola na úrovni nevýznamných dvoch percent. Na konci októbra to však už bolo neprehliadnuteľných 25 percent. To znamenalo, že nádejný ruský premiér za necelého štvrť roka vo funkcii predbehol v popularite podstatnú časť ruského politického establišmentu. Rast však pokračoval. V decembri 1999 to už bolo obdivuhodných 45 percent a tri mesiace nato, 26. marca 2000, Putin presvedčivo a s prehľadom vyhral ruské prezidentské voľby.

V lete 1999 bola politická situácia v Rusku krajne napätá. Starnúcemu a alkoholom zmohnutému prezidentovi Borisovi Jeľcinovi zostával už len posledný rok jeho druhého a podľa ruskej ústavy ostatného volebného obdobia. Tretíkrát kandidovať nemohol a s ohľadom na jeho popularitu či skôr nepopularitu jeho okolia, tzv. rodiny obsahujúcej spriaznenú zmes oligarchov novozbohatlíkov a tzv. gasudarstvennikov (vysokých štátnych funkcionárov), by jeho opätovné zvolenie bolo aj tak mimoriadne problematické.

Očakávalo sa, že jeho nástupcom sa stane niekto z dvojice Jurij Lužkov a Jevgenij Primakov. Lužkov bol v tom čase populárnym primátorom Moskvy a Primakov bol Putinovým predchodcom na poste predsedu ruskej vlády. Spojením týchto dvoch osobností a za nimi stojacich politických štruktúr vznikol robustný politický blok Vlasť – Celé Rusko (Atečestvo – Vsia Rassija). Jeľcinovmu okoliu a celej tzv. rodine bolo jasné, že či už bude za prezidenta zvolený nezávislý Lužkov, alebo s jeľcinovskou rodinou rozvadený Primakov, bude to znamenať ich politický koniec a možno ešte niečo horšie.

Bolo potrebné nájsť niekoho, kto bude ochotný a v neposlednom rade aj schopný garantovať Jeľcinovej rodine bezpečnosť a nedotknuteľnosť aj potom, čo Boris Nikolajevič už nebude ruským prezidentom. To však bola len polovica úlohy. Vybraného následníka bolo nevyhnutné víťazne prepasírovať cez prezidentské voľby.

Beh udalostí, ktoré nasledovali po Putinovom vymenovaní za premiéra, evokuje už na prvý pohľad divokú teóriu, že s cieľom propagovať vybraného kandidáta na následníka bol najskôr zámerne vyvolaný problém či lepšie povedané masívna kríza, ktorú nádejný následník vzápätí bravúrne vyriešil. Úspech, v duchu ruských tradícií najlepšie na bitevnom poli, mal z neznámeho politika urobiť nového vodcu národa. Následne by mohol prezident Jeľcin oznámiť koniec svojho prezidentovania a jeho designovaný nástupca vezúci sa na vlne úspechu v prezidentských voľbách by mal bezproblémovo, ba priam triumfálne zvíťaziť.

Čečenský problém

Nad Jeľcinovým prezidentstvom sa v jeho druhom období vznášal tieň zahanbujúcej porážky, ktorú ruská armáda utrpela v roku 1995 pri potláčaní čečenskej vzbury. Od ukončenia tzv. prvej čečenskej vojny bola Republika Ičkerija, ako Čečenci nazývali svoju krajinu, de facto nezávislým štátom. Prezident Aslan Maschadov sa netajil, že by čečenskú nezávislosť rád pretransformoval aj do stavu de iure, a zdalo sa, že by mu to aj mohlo vyjsť. Ruská verejná mienka sa pomaly zmierovala s tým, že Čečensko sa v rámci Ruskej federácie udržať asi nepodarí. O definitívnom nasmerovaní malého kaukazského štátu sa malo rozhodnúť v polovici roka 2001, keď sa končilo päťročné prechodné obdobie vyčlenené na usporiadanie rusko-čečenských vzťahov. Tak to určila mierová dohoda podpísaná medzi zástupcami Ruska a Čečenska na konci augusta 1996.

Maschadovov problém bol, že štát, ktorý mal riadiť, v skutočnosti neovládal. Krajina ani po troch rokoch od podpisu mierovej zmluvy nemala nič, čo by sa aspoň čiastočne blížilo klasickej politickej a štátnej štruktúre. Čečensko stále žilo v zajatí starých klanových štruktúr a vzťahov. Vzájomne súperiace klany ovládali časti územia štátu, takmer všetky priemyselné odvetvia, o všadeprítomnom kriminálnom podsvetí ani nehovoriac. Do tohto zvonku neprehľadného sveta ešte navyše zasahovali skupiny zahraničných islamistických a vahhábistických bojovníkov, ktorí si pripisovali rozhodujúci podiel na víťaznej vojne a zostali v Čečensku aj po jej skončení. Víťazstvom povzbudení zahraniční islamisti chceli ďalej pokračovať v šírení islamistického režimu medzi ostatnými kaukazskými národmi.

Putin bol vymenovaný za predsedu ruskej vlády 9. augusta 1999. Týždeň predtým skupina asi dvetisíc čečenských bojovníkov vedená známym Šamiľom Basajevom začala protiruské povstanie v susednom Dagestane. Basajevovi mudžahedíni počítali s tým, že v moslimskom Dagestane vyvolajú podobné povstanie ako v Čečensku, ale udalosti sa tentoraz vyvíjali inak.

Na rozdiel od Čečenska, v ktorom bol na kaukazské pomery pomerne silno zastúpený priemysel, dagestanská spoločnosť bola viac poľnohospodárska a prevládalo v nej súfijské (mystické) vyznávanie islamu. Ľudový súfizmus sa v kombinácii s tradicionalistickým usporiadaním pastiersko-roľníckych občín ukázal byť podstatne odolnejším proti prenikaniu extrémistických saláfistických a vahhábistických ideí. Keď sa k tomu pridali lokálne historické dagestansko-čečenské animozity, výsledkom bolo, že starešinovia dagestanských aulov a kišlakov nielenže nevítali Basajevových bojovníkov ako osloboditeľov, ale aktívne spolupracovali s ruskými bezpečnostnými a armádnymi jednotkami.

Veľký význam malo aj to, že najvyšší predstaviteľ Dagestanu, populárny hrdina afganskej vojny generál Ruslan Aušev, sa rozhodol zachovať Moskve vernosť. Povstanie bolo v priebehu niekoľkých týždňov potlačené a úspech padol na plecia nedávno vymenovaného premiéra Putina, ktorý si pomaly získaval Rusov svojím skromným, ale rozhodným vystupovaním.

To, čo sa začalo v ruských mestách diať v nasledujúcich mesiacoch, je stále predmetom špekulácií a dohadov. V mestách ako Bujnaksk, Volgodonsk, ale aj v samotnej Moskve došlo k sérii výbuchov. Ruskou spoločnosťou otriaslo, že bomby vybuchovali v pivniciach akoby náhodne vybraných obytných panelových domov. Pri týchto zákerných a neospravedlniteľných teroristických útokoch zahynulo viac než tristo civilných obetí.

Ruské bezpečnostné orgány okamžite prišli s „čečenskou stopou“. Predpokladalo sa, že výbuchy sú pomstou Čečencov za potlačenie povstania v Dagestane. Obyvatelia sídlisk v mestách po celom Rusku začali svojpomocne organizovať nočné hliadky. V atmosfére vybičovanej poplašnými správami v tlači sa začal pohon na ľudí kaukazského pôvodu. Došlo k niekoľkým lynčom a obeťami honu na čarodejnice sa stávali aj ľudia, ktorí pripomínali tzv. kaukazské typy len svojím zovňajškom. Premiér Putin v interview pre ruské noviny Kommersant nekompromisne vyhlásil: „My sa len bránime. Vyhnali sme ich z Dagestanu, a keď sme im dali poriadne do zubov, oni odpálili domy v Moskve, v Bujnaksku a Volgodonsku.“

Keďže neprebehlo riadne vyšetrovanie, dodnes nie je jasné, kto naozaj za týmito teroristickými útokmi stál. Otázky a nejasnosti vznikli takmer okamžite. Čečenské organizácie sa zvyčajne vzápätí a priam hrdo k svojim teroristickým činom hlásili. Na rozdiel od útokov, ktoré sa odohrávali pred týmito udalosťami, ale aj po roku 2000, k týmto útokom sa neprihlásil nikto. Dokonca najznámejší čečenskí bojovníci ako už spomínaný Basajev alebo emir Chattáb sa od nich vyslovene dištancovali.

Pochybnosti o pôvodcoch útokov vzrástli po incidente, ktorý sa stal v Riazani, keď občianska hliadka na konci septembra prekvapila v pivnici jedného z domov na Novosiolovskej ulici podozrivú skupinu, ktorá mala pri sebe množstvo výbušnín. Zo zadržanej skupiny sa vykľuli agenti FSB, vraj vykonávajúci cvičenie (s ostrými trhavinami!!). K dvom podobným incidentom došlo aj v Moskve, všetky sa však ututlali.

K pochybnostiam prispeli aj vyjadrenia niektorých bezpečnostných expertov. Napríklad bývalý plukovník GRU Bykov argumentoval, že nenápadné zhromaždenie takého množstva výbušnín, aké bolo použité pri výbuchoch, by zabralo približne päť mesiacov. Teroristi museli podľa neho s prípravami začať už na jar 1999, dávno pred dagestanskými udalosťami. V žiadnom prípade teda tieto výbuchy nemohli byť odvetou za tam utŕženú porážku.

Tlač a verejná mienka začali volať po potrestaní Čečenska. K hraniciam republiky sa začali sťahovať čoraz početnejšie armádne jednotky a najmä ťažká technika, tentoraz zastúpená aj delostrelectvom, taktickými balistickými raketami Točka a termobarickými systémami TOS-1 Buratino.

V emóciami nabitej atmosfére bol 10. septembra vytvorený nový prokremeľský politický blok Jednota (Jedinstvo), ktorého tvárou sa stal práve čoraz populárnejší Putin. Už o týždeň neskôr prekročili ruské jednotky hranice Čečenska a za neustálej intenzívnej palebnej a leteckej podpory postupovali k rieke Terek, ktorá oddeľuje rovinatú severnú časť čečenského územia od hornatého juhu. Čečenskí velitelia vedeli, že v otvorenom teréne proti ruskej armáde nemajú šancu, a bez veľkého odporu stiahli svoje jednotky za rieku. Na konci septembra sa cieľom masívneho bombardovania stalo aj hlavné mesto Groznyj. Čečensko po začiatku bojov stihlo opustiť viac než 100-tisíc obyvateľov, ale 25. septembra boli hranice uzavreté a ďalším utečencom už nebolo dovolené opustiť jeho územie.

Spočiatku sa zdalo, že cieľom ruskej armády je „iba“ rozdeliť územie Čečenska pozdĺž rieky Terek na Ruskom kontrolovanú rovinatú časť a oklieštený zvyšok ponechať svojmu osudu. Tento dojem sa snažil vyvolať aj premiér Putin, ktorý 30. septembra na otázku, či môže sľúbiť, že sa druhá čečenská vojna konať nebude, jednoznačne odpovedal: „Sľubujem!“

Lenže v polovici októbra sa ruská armáda dala opäť do pohybu a začala uťahovať slučku okolo čečenského hlavného mesta. Ruské velenie sa zjavne z prvej čečenskej vojny poučilo. Analýza bojov ukázala, že najväčšie percento strát ruské vojsko vtedy utrpelo pri boji na vzdialenosť menej ako tristo metrov. Aby sa ruské jednotky vyhli boju na krátku vzdialenosť, v ktorom Čečenci jednoznačne dominovali, Rusi sústredili na bojisku obrovskú masu delostrelectva a salvových raketových systémov. Na letiská okolo Čečenska sa presunula väčšina bitevných a bombardovacích lietadiel, ktoré malo ruské letectvo k dispozícii.

Jednotky určené na nasadenie v Čečensku prešli reorganizáciou a zvláštnym výcvikom. Do Čečenska boli prednostne posielané útvary s nadpriemerným zastúpením tzv. kontraktnikov, profesionálnych vojakov slúžiacich na zmluvnej báze. V praxi sa nová ruská taktika prejavovala tak, že plošné raketovo-delostrelecké údery a letecké bombardovanie čistili cestu pomaly, ale systematicky postupujúcemu pozemnému vojsku.

Obkľúčenie Grozného bolo uzavreté štyrmi armádnymi skupinami do konca novembra 1999. Vďaka masívnej palebnej prevahe sa ruské straty darilo držať na prijateľnej úrovni. Úspech v Čečensku sa prejavil na výsledku ruských parlamentných volieb v decembri 1999. So ziskom 24,29 percenta síce najviac hlasov získala ruská komunistická strana, ale iba pred troma mesiacmi vytvorené hnutie Jednota s Putinom ako volebným lídrom získalo len o jedno percento menej. Ešte prednedávnom dominantný blok Vlasť – Celé Rusko skončil až na treťom mieste s necelými 14 percentami.

Tretia fáza druhej čečenskej vojny už bola čistá mäsiarčina. Ruské velenie sústredilo okolo Grozného približne 100-tisíc vojakov (niektoré zdroje hovoria o 150 tisícoch), viac než 1 600 tankov a 500 diel a raketometov. Proti nim údajne stálo 15-tisíc (odhady nezávislých expertov) až 26-tisíc (odhad ruského generálneho štábu) čečenských vojakov a ozbrojencov. Na začiatku decembra sa už bojovalo v predmestskej zástavbe Grozného a čečenské jednotky sa pokúsili o niekoľko lokálnych protiútokov, ktoré však ruské jednotky dokázali odraziť.

Finálnej ofenzíve predchádzalo letecké zhadzovanie letákov 5. decembra. V nich Rusi obyvateľov Grozného upozorňovali, že všetci, ktorí okamžite neopustia mesto, budú považovaní za teroristov a banditov a budú zlikvidovaní. Ruská armáda ponechala pre utečencov otvorený úzky koridor, ale podľa odhadov sa v meste v momente začiatku ruského útoku ešte stále nachádzalo 30- až 50-tisíc civilistov.

Masívny útok bol postupne spustený z viacerých strán v dňoch 22. až 24. decembra. Ruské jednotky pomaly, ale nezadržateľne postupovali ulicami Grozného, pričom okolité budovy, v ktorých sa mohli ukrývať čečenskí bojovníci, metodicky ničilo delostrelectvo, salvové a termobarické raketomety. Na konci januára ruská armáda ovládala asi polovicu mesta vrátane totálne zdevastovaného centra. Organizovaná obrana sa začala rúcať a čečenskí bojovníci sa v čoraz väčších množstvách snažili unikať z obkľúčenia do hôr.

Ruské velenie s tým však počítalo a okolo mesta boli s predstihom vybudované rozsiahle mínové polia, ktorých predpolia boli kryté paľbou salvových raketometov. Pri pokuse o únik takto zahynul veliteľ Grozného Aslanbek Ismailov a jedna z mín pripravila o nohu Šamiľa Basajeva.

Vyčisťovacie operácie v Groznom trvali ruskej armáde až do polovice februára. K ojedinelým bojom dochádzalo ešte aj začiatkom marca, ale to nič nemenilo na tom, že Rusom sa podarilo čečenský odpor zlomiť. Svet bol síce znechutený z rozsahu ničenia a devastácie, ktorý za sebou nechávala ruská armáda pri dobýjaní čečenského hlavného mesta, ale keďže Čečenci si svojimi teroristickými metódami vo svete veľa sympatií nezískali, v podstate nikto ruskému vedeniu nič nevyčítal. Skôr naopak, po septembri 2001 sa ruské protičečenské ťaženie začalo brať ako súčasť celosvetového boja proti terorizmu.

Na konci roka 1999 prezident Jeľcin prekvapivo oznámil, že odchádza z úradu. Podľa ústavy výkon väčšiny prezidentských právomocí prešiel na predsedu vlády Vladimira Putina. Nové prezidentské voľby, ktoré sa konali 26. marca 2000, Putin vezúci sa na víťaznej vlne s prehľadom vyhral.

Putinovi šťastie prialo aj naďalej. Zdalo sa, že s ním skutočne prišla zmena k lepšiemu. Ekonomická situácia, ktorá od konca osemdesiatych a počas celých deväťdesiatych rokov nekompromisne drvila obyvateľov Ruska, sa začala zlepšovať. Mohol za to predovšetkým bezprecedentný rast cien ropy, ktorá je spolu s plynom hlavným a v podstate jediným významným zdrojom príjmov ruského štátu. Ešte v marci 2001 bola cena ropy na úrovni tesne nad 30 USD za barel. Od toho okamihu však vytrvalo a nezadržateľne stúpala až k hodnote 181 USD za barel v júni 2008.

USA a celý Západ v prvom období Putinovho prezidentovania reagovali na posilňovanie autority ruského štátu a rast jeho moci dokonca pozitívne. Západných politikov a stratégov totiž mátala nočná mora, že by v nestabilnom Rusku došlo k totálnemu rozkladu štátnej moci a jadrových zbraní by sa mohol zmocniť aj niekto iný ako štát. Mali tiež na pamäti rok 1993, keď Ruskom zmietal pokus o prevrat vedený viceprezidentom Ruckým, ktorý prezident Jeľcin potlačil nekompromisnou paľbou tankov na budovu parlamentu.

Na rade je Gruzínsko

Silnejúci a čoraz viac sebavedomý prezident Putin začal mať ambíciu rastúcu petrodolárovú ekonomickú silu Ruska pretaviť do vlastných geopolitických reálií. Putin, ktorý sa čoraz intenzívnejšie zaoberal myšlienkou na obnovu moci bývalého Sovietskeho zväzu, si našiel nový cieľ – Gruzínsko. Treba však objektívne priznať, že gruzínsky prezident Micheil

Saakašivili, ktorý sa k moci dostal po tom, čo ľudové nepokoje prinútili odstúpiť predchádzajúceho prezidenta (a bývalého sovietskeho ministra zahraničia) Eduarda Ševarnadzeho, to svojou nedomyslenou a dobrodružnou politikou Putinovi veľmi uľahčil.

Historici a politológovia sa snažia určiť ten moment, keď sa Putin definitívne vydal na cestu znovuobnovenia sovietskeho impéria silou. Určite nešlo o jeden zlomový moment, ale o sériu udalostí, ktoré ho priviedli ku konfrontácii s väčšinou sveta. Významnú, ak nie kľúčovú rolu v tomto procese určite hral bukureštský summit NATO, ktorý sa uskutočnil v apríli 2008 a na ktorom sa Putin osobne zúčastnil.

Na summite sa rozhodlo o začatí prístupových rokovaní s Chorvátskom a Albánskom a všetci jeho účastníci boli aspoň oficiálne s jeho výsledkami navýsosť spokojní. Z pohľadu Putina bolo najzásadnejším výstupom summitu odmietnutie tzv. akčného plánu členstva pre Ukrajinu a Gruzínsko. Na nátlak Nemecka a Francúzska bolo rozhodnutie o týchto dvoch krajinách odložené až na koniec roka.

Či už z naivity, alebo z nejakých zištnejších dôvodov európski politici si mysleli, že ruský prezident rozmýšľa a správa sa rovnako ako štandardný európsky politik, ktorý ústupky a ústretové kroky chápe ako potenciálny výmenný artikel pri rokovaniach o niečom inom. Neuvedomili si, že Putin ich ústretovosť a ústupky chápe ako slabosť. Západoeurópskym politikom úplne ušlo, že za zablokovanie prijímacieho procesu pre Ukrajinu a Gruzínsko im Putin v podstate nedal nič, čo by už predtým nemali alebo čo by zároveň nebolo aj v jeho záujme.

Z dnešného pohľadu sa fatálnym omylom javí, že touto cestou sa vydala aj americká administratíva. Na oltár ruskej podpory amerického ťaženia proti islamskému terorizmu v Afganistane prezident Barack Obama na sklamanie východných členov NATO a predovšetkým Poľska obetoval rozšírenie systému aliančnej protiraketovej obrany, ktorého kľúčové prvky mali byť umiestnené v Poľsku a v Českej republike. Od Putina za tento veľmi významný ústupok od posilnenia obranyschopnosti NATO získal Obama akurát súhlas s preletmi amerických vojenských lietadiel zásobujúcich jednotky v Afganistane cez ruský vzdušný priestor. A aj pri tom si Putin vymohol, že americké lietadlá preletujúce cez vzdušný priestor Ruskej federácie nesmeli prevážať zbrane a muníciu.

Obama šiel ešte ďalej a na Putinovu spokojnosť pokračoval v znižovaní americkej vojenskej prítomnosti v Európe. Na konci jeho funkčného obdobia v Európe už nebolo ani 60-tisíc amerických vojakov, čo predstavovalo asi pätinu ich počtu zo začiatku deväťdesiatych rokov. Všetky tieto kroky Putina utvrdzovali, že Západ je hlúpy, slabý a zdegenerovaný. Putin sa sériou týchto svojich diplomatických úspechov utvrdil v tom, že mu stačí zamračiť sa, povedať rozhodné „nie“ a západní, najmä európski politici urobia v mene udržania dobrých vzťahov s Ruskom všetko, čo od nich bude chcieť.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Predslov

Úvod