FANTOM Print

2007

Copyright © 2007 Petra Neomillnerová

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-000-9

ISBN 978-80-7398-457-1 ePub

ISBN 978-80-7398-458-8 mobi

Prolog

Čas nás míji a kolem nás se lidé rodí i umírají, trpí a radují se, prosí nás i proklínají a už tisíce let po nás chtějí totéž. Dáváme jim to, tu líp, tu hůř, tu dráž, tu zadarmo. Obdivují nás, pohrdají námi, honí nás, zabíjejí i uctívají, jako bychom ani nebyli lidé. Jenže my jsme a jakkoli nás čas nezchromí tak rychle jako ostatní, nevyvinil nás život z ničeho. Rveme se, milujeme, podvádíme, rozcházíme a scházíme, zrazujeme i pomáháme. Máme děti, chtěné i nechtěné, milované i opomíjené. Máme milence. Máme přátele. Máme nepřátele. Máme pomlouvače, odpůrce, ty, kdo jdou s námi, i ty, kteří by nám rádi pomohli pod zem.

Máme bolesti, máme nemoci, máme strachy i výčitky, dluhy i viny. Jsou noci, kdy pláčeme do polštářů, a jiné, kdy je propotíme při rvavých hrách touhy. Jsou dny, kdy nevíme kudy kam.

Možná tomu lidé nevěří, možná tomu věřit nechtějí, ale ti, kdo k nám přišli dostatečně blízko, aby viděli, vědí jedno – když jsme zranění, krvácíme stejně tak jako vy. Jen déle.

1. kapitola

Křičící dítě se konečně utiší a já zvednu ruku z jeho čela.

„Přežije to?“ Špinavá ženská, která se vedle mě sklání, páchne potem a starým omastkem. Nakrčím nos.

„Přežije, jsou to zarděnky. Dávej mu hodně pít.“

Žena přikývne. „Co jsem dlužná, paní?“ zeptá se opatrně.

Mávnu rukou. Jsem tu sice už podruhé, ale neklesla jsem ještě tak hluboko, abych brala peníze i od ženských z pazderny. Přitáhnu si plášť a klestím si cestu hloučkem přihlížejících.

„Je to černá nemoc?“ nese se světnicí, která připomíná spíš noru.

Obrátím se. „Ne, není to černá nemoc. Obyčejné zarděnky, jen malá je slabá, a tak jsou horečky vysoké. Některá děcka je nejspíš měla, a ani jste si toho nevšimli. Uzdraví se.“

„A kdyby neuzdravila,“ babice s několika zkaženými zuby v ústech si odplivne, „jen bude o jednoho parchanta míň. Množí se to jak krysy.“

Udělám krok k ní. „Není to tak dlouho, co ses množila taky, Darjo, nemám pravdu? Není ti ani padesát.“

Couvne. „Kdo si to má pamatovat? Ty vypadáš pořád jako holka.“

„Už špatně vidíš,“ odseknu a odkopnu krysu, která využila příležitosti a ohlodává pohozenou vepřovou kůži.

„Není to černá nemoc,“ obrátím se ke všem, „nejsou to neštovice. Jo, a umyjte ty hrnce, jinak na běhavku pojdete všichni.“

Kdosi se uznale zasměje. Nadávkami tu člověk zmůže víc než zaklínadlem, ale kdyby přišly neštovice, nestačilo by to. Vědí to oni a vím to i já.

Zažila jsem je. Zažila jsem epidemii neštovic, kdysi dávno, ještě jako mládě, dotkla jsem se jejího hnisu a zoufalství, přežila ji a pochopila. Stála mě hodně, desítky let ve vyhnanství.

Jdu Dolním městem a vyhýbám se lejnům a stružkám splašků, které tečou ulicí. Ano, ta epidemie tenkrát mě stála hodně a nevydělala jsem na ní ani zlatku tak jako jiní. Jako Ignácius. Kopnu do kamínku, když na něj pomyslím. To z jeho laboratoria se nakažené pokrývky dostaly mezi lidi, to do jeho pokladny proudily dary z měst decimovaných epidemií. Děti jsou zvědavé a my s Vierem tenkrát málem ještě děti byli. Strčili jsme nos tam, kam se nemá, a zaplatili. Nos… smrdí to tu příšerně, celé Dolní město je jedna velká stoka. Kočka s otřepenýma ušima opodál dáví krysu. Třicet let v zapadlém Grabsteinu… Nadhodím na rameni brašnu s léčitelským náčiním. Třicet let, než jsem se vrátila do hlavního města, a Ignácius mezitím hrabal a hrabal a opevňoval se na svém postu. Nové volby do Velké rady se blíží, a pokud Ignácius vyhraje… Nedokončím myšlenku. Kdosi mě udeří do ramene, tvář rozcuchaného muže blízko u mé, rve mi z rukou brašnu a řve. Jsem tak překvapená, že se ani nebráním. Přepadení jsou sice v Dolním městě na denním pořádku, ale to, že někdo obere mě, mě, čarodějku, která jako jedna z mála do ghetta vůbec chodí, ženskou, která tu pomáhala na svět kdekterému dítěti a kdekoho taky doprovodila pod zem… Vztek mě uštkne horkým jazykem.

„Ty parchante,“ šlehnu po muži zaklínadlem a ten se chytne za bok a padne do bláta.

„Zmetku,“ sehnu se, abych zvedla tašku, ale v tom se objeví druhý. Jeho ránu odrazím kouzlem štítu, nejsem válečnice, ale kdysi jsem se k pár bitvám připletla, brašnu však už sebrat nestihnu. Mordýř ji popadne a mizí přes plot, rozběhnu se za ním, ale už ho nevidím. Dolní město je bludiště malých dvorků, barabizen s provalenými střechami a stok, které si samy razí cestu ulicemi, těžko tu někoho honit.

Když se obrátím, vidím, jak se zraněný pokouší vstát. Kopnu ho ze strany do kyčle.

„Nikam, chci vědět, kdo vás poslal.“

„Vyliž si, čubko.“

Prudce ho uhodím sevřenou pěstí do žaludku a celé to ještě vylepším dalším žahnutím kouzla.

„Tak kdo?“

Mlčí.

Usměju se. „Jak chceš.“ Znamení Orthrune míří tam, kde to chlapa vždycky bolí. Trhan obrátí oči v sloup, polkne a rty se mu pohnou.

„No?“

„Říkali…“ Znovu vidím jeho bělma, ale tentokrát bez mého přičinění. Hlava se mu sveze na stranu a já se ani nepokusím nahmatat tep. Vím, že je konec. Někdo se zatraceně čile postaral, aby byl konec. Zvednu se a po pár krocích se přistihnu, že skoro běžím. V zádech tuším pohledy a vím, že přesně takhle se cítí liška, když honci vypustí psy.

* * *

„Zas výroční zasedání.“ Viero, můj dávný přítel Viero zkřiví rty, jako by si chtěl odplivnout.

„Už tě konečně zvolí do Velké rady, ne?“ Desmond stojí ve dveřích, sníh ve vlasech a zmáčený límec.

„Hovno.“

„Hm.“ Des hodí plášť na křeslo a stočí se u hořícího krbu jako kocour.

„Hnus, to počasí venku. Že se taky stavíš.“

Viero nafoukne tváře. „Tobě se člověk nezavděčí, chlape. Když chodím často, nadáváš, že ti dělám do ženské, když zřídka, stěžuješ si, že na vás zapomínám.“

„Taky že mi děláš do ženské.“ Desmond natahuje zmrzlé ruce k ohni. „Pořád.“

„Omyl, chlapče. Ty děláš do mé ženské, já byl totiž první.“

„Nechte toho,“ řeknu ostře a přitáhnu kolena k bradě. Pozoruju oba muže ze svého místa pod oknem. Čarodějové, spolužáci, chlapi, kteří zahřívali mou postel. Přátelé.

„Jestli zas zvolí Ignácia za předsedajícího, balím to tu. Dneska mě přepadli v Dolním městě. Někdo je musel poslat,“ povzdychnu si a za huňatou srst k sobě přitáhnu Rváčku.

„Jestli zas zvolí Ignácia, zabalíme to tu všichni, Moir.“ Z Vierova hlasu se náhle vytratila hravost. „Vypakuje nás. Má nás plné zuby a navíc, obávám se, že ví, že víme. A pokud jde o Dolní město, nemáš tam lézt. Ta sebranka si neváží žádné péče. Pch, někdo poslal… tam tě zamordují, aby ti ukradli boty.“

„Mě ne,“ namítnu.

„I tebe, kotě. Nelam si teď hlavu s lůzou, s námi zatočí Ignácius osobně.

Povzdychnu si a znovu se mi vybaví noc před mnoha lety, druidský háj, kalleswaldský háj, já, Viero, Laeg, pokrývky zamořené neštovicemi a pak vidění, vidění, které rozbořilo mou důvěru k učitelům, k Bratrstvu, které mě vyléčilo z dětinských iluzí o poslání a spravedlnosti a které mě, bohům budiž žalováno, poslalo do Grabsteinu.

„Přituhuje,“ řeknu a slyším ve svém hlase podezřelé škrábání nervozity.

„Zatraceně jo. Ignacius a jeho věrní přitahují otěže. Tentokrát volby nebudou těsné, tentokrát…“

„To tam bude Ignácius sedět do tisícovky?“ Des shrne za uši tmavé vlasy a vstane. „Ta jeho snaha nepustit nikoho k lizu…“

„Je hlavně snahou zahladit, co se dá,“ dokončím jeho větu. „Ty neštovice určitě nejsou jediný hříšek. Bude toho hodně.“

„To si piš.“ Viero přejde k oknu a vyhlédne do ulice. Přes jeho ramena vidím ptáky, kroužící na nebi. Není už mladý, můj přítel Viero. Ani já už nejsem mladá, Desmond zrovna tak, a Ignácius? Možná v nás správně vidí hrozbu, v nás, kteří jsme už přestali být dětmi, nezodpovědnými kůzlaty, kterým stačí občas dobře prodat elixír, vetřít se ke šlechtickému dvoru nebo ve správný čas na správném místě být a potom o tom mlčet. Nejsme už mladí a čas nás stačil nakazit mnohým poznáním zlého.

„Nenapijeme se?“ Desmond vytáhne z kapsy svého pláště slibně vypadající láhev. Vivi odtrhne pohled od protějšího domu. „Jasně. Napijem se a zapomenem.“

Když sahám po sklenici, šťouchne do mě Rváčka studeným čenichem a zakňučí.

„Musím ji pustit ven, mládenci.“

Seběhnu ze schodů a prudce otevřu dveře do dvora. Fena vyrazí ven a pak… koutkem oka zahlédnu pohyb. Byl to klam? Udělám krok, prsty pročísnu vzduch a zatnu zuby. Ruka mi trne a já vím, že jsem se dotkla chvatně zavřeného portálu.

„Přituhuje, Vivi. Měl jsi pravdu,“ pomyslím si a obrátím se zpátky ke schodům.

* * *

Donberg v časném jaru dokáže zkrušit i srdce plnější nadějí, než je to mé. Špinavé stružky tečou po dláždění, tající sníh odhalil hromady odpadků, mrtvolky ptáků a lejna, psí, koňská i lidská lejna. Nechce se mi ven, klímám, klímám s hlavou opřenou o kožešinou potažené opěradlo křesla a přemýšlím. Léta plynou, děti kolem nás dospívají, ti, kdo byli mladí, stárnou, starci umírají. Starci, které si já pamatuju jako děti. I dlouhověkost může být skličující, zvlášť když se každé čtyři roky sejde konkláve čarodějů a poslušně znovu zvolí do svého čela ty samé. Kdybych tak nevěděla, kdybych si nepamatovala, kdybych si neuvědomovala, že jsem tu jen podmínečně, jen pokud budu tichá a nenápadná, tak bych snad… Snad? Nikdy. Nikdy bych nemohla hodit svůj kámen do poháru Ignácia s kupeckýma očima, Sidonie, která už staletí třepetá řasami při Ignáciových bonmotech, nebo Eusébia, stále stejně pevně držícího klíč ke skříni s některými choulostivými spisy. A pak přikyvovači, přikyvovači jako Undina, Svatovlad a Tovje, lhostejný Myrzil, kterého trápí dna a přílišná náklonnost ke kořalce, dobrácká obtloustlá Mara Valerie, uzobávající při jednání koláče s omluvným úsměvem přejedeného pinčla, Antje, věčná milenka, okradená časem o jiskru i lesk, a Rabe. Zarazím se. Proč vlastně mlčenlivý Rabe s ledovýma očima, s kůží jako kůra stromu, Rabe, před kterým si prý nepřátelští vojáci raději párali břicho kamenem, než aby mu přišli pod ruku? Možná právě proto, skousnu ret.

Pode mnou hospodyně v kuchyni tluče nádobím, no ano, dlužíme jí výplatu za dva měsíce a včera byl večírek, ale bohové, nač ten rámus.

Rváčka ohlušivě zaštěká a já otevřu oči.

„Desi? Desmonde?“

„To jsem zas já.“ Viero stojí mezi veřejemi a kožešinová čapka mu stíní oči.

„Cos mi přinesl?“

„Zimu. Popravdě,“ hodí čepici na stůl, „obcházím věrné kvůli volbám.“

„Jak to vypadá?“

„Všechno frndou ke zdi, kotě. Bojí se, bojí se skoro všichni.“

„Takže?“

„Ty, Desmond, pár kolegů z ročníku a dvě tři koroptvičky, které jsem loni obšťastnil a ony jsou ještě moc mladé a hloupé, aby poznaly malér, když se do něj řítí. To nestačí.“

„Poptám se, co se děje.“

Vstanu a stojím teď proti Vierovi, cítím santal z jeho voňavky, a když zvednu oči, překvapí mě na Vierově tváři síť vrásek, kterou jsem dříve nevídala.

„Je to hodně zlý?“

Jen kývne a já ho z náhlého popudu obejmu, skloní se ke mně, jede mi jazykem po tváři až ke koutku úst a pak dovnitř, jako před lety, jako před řetízkem let, strávených jinde a s jinými.

„Mrzí mě to, Vivi.“

„Zapomeň na to, lištičko. Zatím jsme vždycky přežili, ne?“ Jeho ruka mi sklouzne po zádech a pak se ozve usilovné kašlání.

„Taky mě to mrzí, děti, a nejvíc mě mrzí, když mi přítelkyni balí nejlepší kamarád. Co si myslíte, že děláte?“

Otočím se. „Chodíš jako duch. Co bychom dělali? Počítáme mrtvé, s volbami to vypadá mizerně.“

Desmond nerozhodně krčí obočí. „Možná byste mohli počítat mrtvé i s jazykem ve své vlastní puse, ne? Půjdeme někam na večeři?“ zavrčí.

„Na večeři? A kam?“ prohrábnu si vlasy. „U Laně jsme dlužní, v Půlnoci zrovna tak. Vyrazil jsi něco ze zákazníků?“

„Jen z Kunze, a to je pár švestek. Co tvoje afrodisiaka, lišti?“

Zašklebím se. „Časy jsou zlé. Lidé dnes vrážejí peníze do jiných věcí než do svého, eh…“

„Ocasu,“ doloží Viero. „Připadám si, jako by po mně přeběhlo stádo koní, jdem do Půlnoci. Založím vás.“ Rozhlédne se, sebere ze stolu srstnatou pokrývku hlavy a kývne na mě.

„Namalovat oči, princezno, a vyrážíme. Počkáme venku.“ Vytáhne z kapsy dýmku s dlouhým úzkým troubelem. „Ani se nesvlíkej, Desi. Potřebuju někam mezi lidi.“

Desmond se mlčky otočí ke dveřím. Pohádají se, pomyslím si, vím to. Takové věci vím, koneckonců, jsem v čarodějnickém cechu už pěkně dlouho.

„Budu tam hned,“ slíbím jim výhružně a zabočím do ložnice.

„Známe tvoje hned,“ zasměje se Viero a Desmond kýchne. Za oknem padá mokrý, těžký sníh.

* * *

Když druhý den ráno mířím do Bertholdova kutlochu, bolí mě hlava z vypitého vína a z trpkých úvah. Nedopadne to dobře, pomyslím si a pak kloubem prstu vyťukám do dřeva oprýskaných dveří známý rytmus. Otevřou se pomalu a ztěžka, jak by ne, když jsou vyztužené železem.

„Slečna Moire?“ Berthold se nezměnil, od doby, kdy jsem ho neviděla, jeho tvář, podobná tváři lišky, jen trochu pohubla.

„Máš se?“

„Jako každý v těchhle mizerných časech. Čím mohu sloužit, slečno?“

Trochu šaškuje, po tom, co jsme spolu prožili, minimálně ví, že titul slečna mi patří jen zdánlivě.

„To samé, co od tvého otce. Trochu rozumů.“

Přikývne.

„Ty, Berte, kdyby to mělo stát nějaké peníze… Nejsem na tom nejlíp.“

„Slečno Moire…“

„Neříkej mi tak, stačí Moir,“ zavrčím podrážděně a Berthold znovu kývne.

„O penězích se nebudeme bavit. Pokud by náklady byly tak velké, že bych je nemohl nést, vymyslím řešení.“

Usměju se na něj. „To nebude třeba, chci jen to, co se k tobě doneslo. Jak jdou kšefty?“

Upře na mě oči. „Zle. Hodně mrtvých poslední dobou. Od smrti otce se všechno nějak… přiostřilo.“

„Hm. No, k věci. Potřebuju vědět, jak to stojí s volbami do Velké rady. Sháním drby, střípky, náznaky, všechno.“

„Moir, to je horká polívka.“

„To vím.“

„Nerad se pletu mezi čaroděje, otec to udělal a…“

„To taky vím. Navíc tě nemůžu chránit ani tak jak v hagiotikánském hnízdě.“

„Nalili vodu do děr?“

„Tak trochu. Takže… víš něco?“

Berthold se zamyslí a pak pokrčí rameny. „Vím, nevím… myslím, že takhle je to pokaždé, až na to, že… doneslo se mi, že se při zasedání pohádali Ignácius a Rabe. Prý hrozně. Ovšem, říkaly to služebné, které servírují občerstvení, může to být hloupost.“

„Nemyslím. No a dál? Kdo se dál hádal?“

„Prý paní Antje.“

„Antje?“ Olíznu si rty. „To jí není podobné. Vždycky jí šlo jen o to, s kým zalézt pod peřinu.“

„No, taky stárne.“ Berthold odhodí na záda cop a v hlase má teď něco, co mi připomene jeho otce. „Johane, ráda bych tě tu měla,“ pomyslím si. Jenže Johan je mrtvý a na jeho smrti mám svůj podíl. Vzpomenu si na zvuk jeho berlí a žaludek se mi stáhne.

„Takže se rvou mezi sebou?“

„Vypadá to tak. Proč se o to zajímáme?“

Zvednu obočí. „Vivi kandiduje. To nevíš?“

„Má hanba, ale nevím. Tak pan Viero. Mám se podívat, jestli nemá stín?“

„Pokud má, tak magický. I když, podívej se, škodit to nemůže. O jeho šancích jsi neslyšel nic?“

„Vůbec nic. Mluví se ale o Longinovi.“

„Zřejmě náhrada za Antje nebo Rabeho. Však víš, není zlý, ale…“

„Nerad se hádá, že?“

„Asi tak. A o peníze se taky nehrdlí.“

„Takových je tam víc.“

„Takové tam potřebují, Berte.“ Přitisknu dlaně ke spánkům, jak mě zabolí hlava.

„Je vám zle?“

„Kocovina.“ Zašklebím se. „No nic, půjdu. Buď opatrný,“ dodám tiše, „nerada bych, abys skončil jako otec.“

Berthold se po mně ohlédne. „Táta mi chybí. Věděl, kam sáhnout, kde se zeptat. Bez něj jsem slepý.“

„Taky mi chybí, Berte. Byl to přítel, ten starý rošťák. A nepodceňuj se, slyšela jsem na tebe chválu.“

„Umím sledovat zanášející paničky, ne hrát velkou hru,“ nakrčí Berthold nos. „Proti otci jsem žabař.“

„Naučíš se.“

Doufejme, že se naučíš, dřív než tě zabijí, proběhne mi hlavou, ale ústa se usmívají. Bert mě doprovází ke dveřím a mlsně mi pokukuje do výstřihu.

„Tohle máš taky po otci,“ dloubnu ho do žeber. Zatváří se ctnostně a u dveří mi vysekne dvorskou poklonu.

„Přijďte zas, slečno Moire.“

„Doufám,“ zahučím, „doufám, že se sem ještě dostanu.“ Neurčitě mu pokynu rukou a šlápnu do kaluže.

* * *

Město si utírá nos a uslzeně se prodírá všedním dnem. Donberg, královské město, univerzitní město, město tak přecpané mágy, že nemůžete projít ulicí, abyste nějakému nebo nějaké nešlápli na nohu. Když byl zdejší král Friedrich mladý, zajímal se, ten neduživý mládenec. Rád se přitřel k pitkám studentů Institutu, rád nesměle zabloudil rukou do výstřihu některé z adeptek. Je to pryč. Friedrich je téměř stařec a to, co na něj vím, ho mému srdci nepřibližuje. Bezděčně zatnu ruku v pěst, když si vzpomenu na Grainne. Na malou Grainne s průzračnýma očima, které jsem v lůně zabila Friedrichovo dítě. Najednou pocítím silnou touhu znovu ji vidět. Je teď daleko, dál než jen pár dnů cesty. Myslím na listí dubů, když mi předloktí pevně sevře kostnatá ruka. Na okamžik jako bych pocítila něco známého, ale pak trhnu hlavou a prsty se mi samy zkřiví do znamení.

„Opovaž se, lišče.“ Rabe mě chytí i za druhé zápěstí.

Zvednu k němu oči. „Nešlehnu tě, Mistře Rabe. Ctím tvé šediny.“ Prameny, které mu vroubí tvář, jsou opravdu šedé, ale já nepochybuju, že bývaly časy, kdy si Rabe své jméno zasloužil. Zkřivím rty.

„Nikdy jsi se na šediny neohlížela, a teď, když ti hoří koudel u zadku, s tím nezačneš, děvče. Nečenichej.“ Ukazovákem se dotkne mého nosu.

„Nečenichej, jdi domů a začni balit. Seber své kumpány a vypadni, liško, he?“

Hrdlo mi stáhne vztek. „Neutíkám… ne, když někdo dupne, Rabe.“

Vsune mi ruku pod paži a přitiskne mě k svému boku. „Dobrá, projdeme se.“ Vleče mě ulicí, v odpoledni překvapivě pustou. „Počkej do voleb, jestli máš pocit, že musíš. A pak zmiz, nebo naliju vodu do děr, jasné? Vypráskám tě odsud i s tím tvým černým kocourem, a to mám pro zrzečky slabost. Pletete se. Ty, Viero i Desmond se pletete do věcí, které se vás netýkají.“

Nadechnu se a…

„Netýkají, děvče, a vím, co říkám.“

„Proč nevypráskáš Ignácia?“ zeptám se potměšile, „slyšela jsem, že…“

„Tohle je právě jedna z těch věcí, o kterých mluvím.“

„Mám tu práci,“ odseknu.

„Udělat potrat poběhlici z Dolního města, to zvládnu sám, pokud tě to trápí.“

„Nepřijdou za tebou.“

„Jak to víš?“ ušklíbne se a já jsem náhle na pochybách, kolik mu vlastně může být let. Je starý, starý podle toho, co jsem slyšela. Husarské kousky, zapadlé staletími. Konečně se mu vytrhnu.

„Vyhrožováním nic nezmůžeš, Rabe.“

Vezme mě za ramena a přiblíží svou tvář k mé. „Pak přijmi dobrou radu, lišče, od ctitele zrzek. Uteč, uteč, nebo kameny zavalí tvou noru a ani tvoje zpupné srdce ti nepomůže. Zmiz, než přivedeš své blízké do maléru.“

Odstrčí mě a dlouhým krokem zamíří pryč. Chvěju se zimou, zimou, protože strach si nepřipouštím. Nesmím.

* * *

„Bohové, ještě Rabe. S tím jsem nepočítal.“

Tentokrát se schůzka spiklenců koná u Viviho. Hladina vína v karafě klesá, ale nálada se nelepší.

„Proč se naváží zrovna do tebe? Nekandiduješ, nebereš velké kšefty… Proč nesejme Ignácia?“

„Ptala jsem se.“

„A…“

„Nic. Ať se do toho nepletu.“

„Nemohl to být on, kohos tenkrát neviděla?“ Viero nervózně luskne prsty.

Znovu si vybavím dávnou scénu, zapátrám v paměti jako už tolikrát, muž, skloněný nad přikrývkami, záblesk, slepota a chuť hnisu na patře. Mávnu rukou.

„Toho, koho jsem neviděla, jsem prostě neviděla. Opravdu nevím, Vivi. Celá ta léta nevím.“

„Jak moc vážně to myslel, Moir?“ ozve se Desmond, ustarané vrásky na čele.

Shrnu rukáv. „Takhle vážně.“ Předloktí mi zdobí řádka modřin. „Docela dost.“

„Do prdele.“

Pokrčím rameny. „Byl přesvědčivej.“

Viero se mi zadívá do očí. „Chceš to zabalit? Jestli jo, Moir, chápu to. Nechci tě dostat do nepříjemností.“

„Tss,“ jen syknu, „nejde po tobě, ale po mně. Neproseklo se náhodou něco?“

„Ta vaše stará věc?“ vloží se do rozhovoru Desmond. „Neštovice?“

„Třeba. Třeba taky ne.“ Náhle je mi těžko, jako bych ztrácela domov. Znovu. „Jsem na ráně. Ty potraty, Grainne… Friedrich mě nemůže ani cítit. Rabe má pravdu. Kameny zavalí noru a…“ Polknu a Des mě obejme kolem ramen. „Lišti…“

„Každopádně do voleb zůstáváme, Vivi, a pak se uvidí.“

Přítel se na mě smutně usměje. „Uvidí. Přestávám věřit, že to dopadne dobře. No co, ty máš svůj Kaleswald a já…“

„Ten rozpadlý zámeček po tetince, ne?“

„Jo, ten. S krysami a netopýry.“

Desmond vstane. „Nakonec jsem na tom nejhůř já. Nemám ani háj, ani zámeček, do ničeho nestrkám nos a zaručeně to odskáču.“ Nakrčí nos. „Když má člověk dobré kamarády, nepotřebuje nepřátele.“

„Ještě si stěžuj. Nechali jsme tě snad někdy ve štychu?“ Viero káravě pokývá hlavou. „Nikdy, chlapče, nikdy.“

„Víš, kdo tě taky bude volit?“ zavede Desmond řeč jinam. „Jasmína, říkala mi to. Řekla, že ti to dluží za hagiotikány, no, však víš.“

„Parchant.“

„Kdo?“ naježí se Des a já zvednu obočí.

„Ty. Zmetek z pekla. Máš moc velký štěstí na ženský, panáčku.“

Desmond se načepýří. „Štěstí? Prostě si umím vybrat.“

„Pch, to osud ti je přihrává, loajální, charakterní saze. Ty moje koroptvičky mě samozřejmě poslaly, no, víte kam.“

„Někdo jim to už mezitím udělal líp?“ Desmondův hlas zní zlomyslně, jako by Vierovi ještě nezapomněl líbací scénu.

„Někdo jim dobře poradil,“ vstoupím do začínající hádky. „Jsou ještě mladé, Vivi, zbytečně bys jim kazil život.“

„Poradil, udělal, nejspíš oboje. No, zamrzí to.“

Zadívám se do tmy. „Tohle jsou prkotiny.“ Víno mi kysne na jazyku vzpomínkou na Rabeho ledové oči. „Ale jestli nás budou odtud chtít dostat…“

„Dají nám nažrat hlíny,“ doloží Desmond pesimisticky a sklouzne na kožešinu vedle mě.

„No co, jsou ještě zapadákovy na hranicích, romantické vesničky v horách, ležení zločinců…“ Vierovi dnes zlomyslnosti nějak nejdou přes rty.

„Je na čase se ohlédnout po spojencích,“ zakroužím vínem ve sklenici. „Jinde než tady… Bratrstvo není jediné.“

Oba muži se na mě zadívají. „Lišti, aliance s druidy nebo layelánci ti navždy zavře bránu sem, domů.“ Viviho hlas je konejšivý, ale zní v něm úzkost.

„To vím, ale pokud vytroubí halali…“

Desmond povzdychne: „Všechno jde šejdrem.“

Na naše hlavy se snáší ráno šedé jako holubí peruť. Promnu si zarudlé oči, vztáhnu dlaně k dohořívajícímu ohni v krbu a zavelím: „Spát, chlapi. Mučednictví se nepočítá.“

„Přespíte tady?“

Mlčky kývnu a takřka poslepu se dopotácím do pokoje pro hosty.

„Sladké sny, děti,“ huhlá Viero a v téhle situaci to zní jako sžíravá ironie.

* * *

Velký sál donberského Institutu je přeplněný lidmi. Lidmi a spory, ambicemi, intrikařením… Moci sem tak nejít, přeju si toužebně, když z galerie obhlížím shromáždění. Více než osm desítek čarodějů, kolik je to plánů a plánů v plánech? Hm, osmdesát… a možná ještě dalších osmdesát šťastnějších, které spolkový život nezajímá. Zachrastím deseti kameny ve váčku a rozhlédnu se. Thea v šatech podivné barvy, která tentokrát potvrzuje, že nikdo nemládneme, pobledlá Jasmína, Udin, neodbytný jako vždycky… Očima hledám v hemžení pod sebou Rabeho, mám chuť za ním jít a zeptat se, co vlastně myslel tím přepadením na ulici, ale nikde ho nevidím. Jistě. Je příliš dobrý pro obyčejný plebs a kdesi vzadu jsou salonky, ve kterých se vaří výsledky voleb. Do řiti. Přihladím k bokům černé hedvábí a jdu. Vivimu bude moje přátelská pomoc dobrá.

Zastihnu ho v hovoru s kolegy. Mezi obočím má šikmou vrásku a koutky úst svěšené.

„Děje se?“ zastavím se u hloučku a zvednu k Vierovi oči.

„Ani ne. Jestlipak víš, kdo se taky cpe do Rady?“

„Vím, ronperský zrzek Rudyard. Dostane se tam?“

„Těžko. Tlačí ho ta parta z přístavních měst, ale těžko. Ovšem já mluvil o Longinovi.“

„Hm, Longin. Nic proti němu nemám.“

„To nikdo,“ ozve se hubený dlouhán, kterého si pamatuju z dávných večírků. „Jenže proč zrovna on?“

„A místo koho?“ zajímám se. „Místo miláčka Rabeho?“

„Místo Antje.“

„Zestárla a už netáhne? Nebo zestárli ostatní a sex při jednáních už je nezajímá?“

Vybavím si bílou tvář, roubenou komplikovaným účesem, vysoké lícní kosti… I ji čas dostihl, pomyslím si.

Z davu se vynoří udýchaný Desmond.

„Sehnal jsem někoho, ale slavné to není. Všichni mají staženou pr… Moir, kde lítáš?“

„Větřím,“ pokrčím rameny. „Vážím šance.“

„A závěr?“ Desmondovi modře prosvítá rašící strniště na tvářích.

„Longin vyhodí ze sedla Antje. Nikomu nevadí, hm? A dnes to bude stačit samo o sobě.“

„Co Rabe?“

„Hledám ho a nenacházím. Mimochodem, Ignácius plánuje čistku.“

„Čekal jsem to.“ Vivi jen krátce kývne.

„Mě uvaří na potratech, chce prý, aby každý zákrok schválila Rada… Absurdní. To půjdou raději k andělíčkářkám.“

„Vůl,“ zahučí Gregor, který právě dorazil s občerstvením. „Je to vůl a takového většina našich kolegáčků volí. Smečka tupců.“

Znovu se prsty dotknu kamenů, které použiju při volbě. Prý tajná, to jistě. Po tom, co tahám při sobě kameny půl dne, pozná i adept, komu patřily. Ale dnes, dnes už to není podstatné. Možná dřív. Dnes vyložíme karty na stůl a ukáže se, že neuhrajeme ani betla. V zádech cítím pohledy, pohrdlivé, nepřátelské, soucitné. Polknu.

„Tak kdy už ty volby začnou, kurva?“

* * *

Jsem sama v šeré místnosti, na stole se ve světle svíček lesknou obří poháry, pod nimi jména. Zatnu zuby. Ignáciův přetéká, Myrzilův, Mary Valerie, Longinův, všechny plné, zrovna tak Svatovladův… Vierův je poloprázdný, přesto však plnější než Antjin. I do Rudyardova hodili své kameny jeho věrní, Antje zřejmě žádné věrné nemá. Upustím do její číše kámen, jako oběť ženě, prokleté podobnou pověstí. Další z bílých valounů do Vierova poháru, jeden do Myrzilova, za dávnou přízeň ve zlých dobách… Sevřu kameny v dlani. Rabeho pohár. Pohár muže, který mi vyhrožoval. Pohlédnu na Ignáciovu číši a vhodím valoun Rabemu.

„Požerte se,“ přeju si usilovně, když sypu ostatní kameny do vázy, která pojímá hlasy, co nebyly použity. Moci tak přesypat to kamení, rozmetat ho, tak jak to dělají vzteklé děti. Ničemu by to nepomohlo, jistě. Magická ochrana pohárů je silná a nepochybuju, že po celou dobu mě sledují ostražité oči. Pokus o manipulaci a volby by se opakovaly, ostatně cejch nezvladatelné anarchistky už tak sedí na mém čele dostatečně pevně na to, abych mohla být perlustrovaná celkem bez důvodu. Nakrčím nos, naposledy obhlédnu číše a zavřu za sebou dveře. Těžká plenta se vlní, jak za ní čekají další. Ztichnou, když vyjdu.

„Vysypala jsem všechno kamení na zem,“ ušklíbnu se do jejich údivem otevřených očí.

Kdosi se nejistě směje.

„Číčou ke zdi, co?“ Viero se opírá o zeď vedle pultu s topinkami a oči má zamžené vypitým vínem.

„Jistě, cos čekal? Rudy se tam taky nedostane. A nebuď tak kyselej, čtou.“

„Čtou furt.“ Vivi pokrčí rameny a natáhne se po sklenici. „Ale máš pravdu, jen ať se fábory třepetají. Ostatně, vypadáš dobře v téhle svízelné chvíli.“

Povytáhnu si kalhoty. „Někdo sem jde,“ ukážu bradou na čaroděje, oblečeného stejně černě jako já.

„Zdravím tě, Mistře Rabe.“

Zachmuří se a jizva, přetínající jeho nos, ztmavne.

„Opilá, děvče?“

„Spíš vzteklá. Mimochodem, volila jsem tě.“

Na okamžik nadzvedne koutky v parodii úsměvu.

„Vím. Jsi chytrá holčička.“

Viero se mlčky odsune, ale Rabe ho zadrží.

„Ty taky poslouchej, synku. Dokončili jste tu, co jste chtěli?“

Viero nejistě pokrčí rameny.

„Řekněme, že jsme se pokusili.“

„Dobrá. Je tedy na čase jít.“

„Vyhrožuješ?“ Tentokrát už mi srdce nebuší, čekala jsem to. „Vyhrožuješ tady, kde všichni lapají útržky myšlenek jak hladoví psi?“

„Teď nemají co chňapat,“ řekne Rabe pohrdlivě. „A výhružkami bych to nenazýval. Prostě jen posílám nezvedené děti hrát si na jiný dvorek. Jsem starý muž, děvče. Mám rád svůj klid, už se špatně soustředím.“

„Moc toho nenaspíš a zlobí tě zažívání? Ano, to bude stářím.“

Zavrtí hlavou a obrátí se směrem k sálu. „Za chvíli budou vyhlašovat výsledky. Jděte se dívat, bude to poučná podívaná.“

„Rabe…“ z náhlého popudu se chci ptát, ale muž jen zavrtí hlavou a projde sálem jako dravec hejnem potěru.

„Ranař. Co proti nám má?“ Viero zamyšleně točí sklínkou v prstech.

„Nejspíš nic,“ odpovím a pak mi dojde, co jsem řekla. „Nemá proti nám nic, Vivi,“ zašeptám, zaražená poznáním pravdy.

„Pojď,“ popadnu přítele za rukáv. „Jdem na to vyhlášení. Však říkal, že to bude poučné.“

Aula, pokrytecky tichá, plná hladových očí… Hlasy, Desmond, který mě drží za ruku, abych neudělala něco nepředloženého, a vztek. Jistě, znala jsem výsledek, ale přesto mě rozzlobil. Rozpačitý Longin se uklání a já, bozi vědí proč, ho už nemám ráda. Proč jsem ho vlastně nevolila, toho klidného, uvážlivého muže? Kvůli Antje? Možná. Antje teď stojí na pódiu jako na pranýři, tvář ještě bělejší než obvykle. Ona také musela vědět, a přesto nebyla dost připravená. Zklamaný Rudyard, posupně se ušklíbající Vivi a Rabe, zlomyslně gratulující Ignáciovi. To není tak snadná oběť jako vílí černovláska, na kterou čas položil svou ruku, pomyslím si. Je možné, že se vzpírala? Že hrála s Rabem? Těžko. Kdyby byla důležitá, kdyby byla důležitá pro starého rváče s jizvou přes nos, pomohl by jí tak jako teď sobě.

„Volils Rabeho?“ obrátím se k Desmondovi, který tiše nadává.

„Cože?“

„No tak volil?“

„Jo,“ hlesne překvapeně.

„Vyzná se, parchant,“ neubráním se obdivu.

„A Longina?“

„Taky. Mám ho docela rád.“

Zavrtím hlavou a znovu se otočím k pódiu. Chlapi.

„A nebylo ti divné, že zrovna Longina volilo tolik lidí?“ hodím ještě přes rameno.

„Ty už taky vidíš mordýře za každým rohem,“ šeptá Desmond a Viero, který, nevítaný, zmizel z pódia, přiloží rty k mému uchu.

„Jdou po nás, to je jasný. Chystají úplný zákaz spolupráce se Společenstvem, změnu systému pověření, nové atestace.“

Je víc než jen zklamaný, je vyděšený a já ho konejšivě pohladím po zádech, jako bych tišila jankovitého koně. Co čekal?

V hrudi cítím prázdnotu. Ztrácím domov, ztrácíme ho všichni. Zvednu oči k Desmondově napjaté tváři a jen vzdáleně ke mně doléhá Ignáciův hlas.

„…někteří nerozvážní… ohrožují svojí činností… rázně ukončíme… společenstvo druidů uznává… nepřijatelné praktiky… Neslučitelné a nemorální… udržíme klid a pořádek…“

„Jdeme. Tohle poslouchat nemusím,“ popadnu Dese za ruku a Viero se vydá za námi.

Naposledy se ohlédnu do sálu a očima najdu Rabeho. Směje se.

2. kapitola

Už skoro svítá, ale Desmond stále sedí u stolu a zírá před sebe.

„Je ti zle?“

„Jo.“

Nejistě zašermuje lahví vínovice a pokusí se mě obejmout.

„Jsme v prdeli, Moir.“

„No, však to není poprvé.“

„Takhle je to poprvé.“ Slova se mu jen ztěžka přehoupnou přes rty. „Nemáme peníze, kšefty, nic. Tentokrát nepomůže ani Vivi. Králův poradce? Dostanou ho pryč.“

„To už dostali,“ uvedu Desmonda do reality. „Poděkovali mu už před měsícem, teď radí Varald.“

„Šplhoun Varald?“ ujistí se Des, že se nepřeslechl.

„Jo, ten.“

„Co ten může radit?“

„To, co mu do hlavy nalije Ignácius, sokolíku. Jdem spát.“

Za dveřmi zaštěká Rváčka a já vzdychnu.

„Tak ještě pustit čubu. Jdi si lehnout.“ Zní to jako rozkaz a také to rozkaz je, protože Desmond nerozhodně mžourá na další láhev. „Zničíš si játra.“

„Dávno žádný nemám,“ huhlá, ale zvedne se a motá směrem k ložnici.

„Přijdeš brzo?“ Natáhne ke mně ruku.

„Hned.“

Předjaří vábí Rváčku ven pachy noci a já se klepu zimou u dveří. Postel, to je to, co potřebuju. Pocity a zvuky se v mé unavené hlavě splétají v podivnou melodii beze slov. V melodii, která pukne zvířecím nářkem. Strnu. Spala jsem? Snila?

Kdesi v zahradě vyráží Rváčka zvuky, které věstí smrt.

Rozběhnu se mezi stromy, šedé tělo feny na tajícím sněhu, zbarveném krví.

„Rváčko, Rváčinko…“ přitisknu ruce k boku, ze kterého se valí rudá tekutina smíšená s jakýmsi mokem. Fena se zoufale pokouší vstát.

„Lež, lež, děvče.“ Trochu se vzpamatuju, zkrvaveným sněhem omyju tvář a z otupělého mozku vydoluju Slova.

Zpívám. „Jsi léčitelka, kurva,“ nadávám si, ale kdesi uvnitř buší panika a lítost jako srdce zvonu.

Rváčka tlumeně kňučí, rychle ztrácí síly, zranění je smrtelné, může být smrtelné, když…

Prudce se otočím po zvuku kroků. Desmond, zahalený v plášti, pospíchá zahradou.

„Co se stalo?“

„Někdo chtěl zabít Rváčku. Desi, někdo…“

„Vidím, Moir. Vezmeme ji dovnitř, krvácení už jsi zastavila, ne?“

Sehne se ke zvířeti, trepky promočené sněhem, s námahou zvedne fenu a míří k domu.

„Rychle, Moir, kdo ví, jestli chtějí zabít jen ji.“

Sedím na posteli, chvějící se ruce mezi koleny. „Nechceš…“

„Nechci pomoct, lišti. Zvládnu to sám. Vlez si do postele, do řiti. Jsem z tebe nervózní.“

V ložnici, tak opletené ochrannými kouzly, že se v ní skoro nedá nadechnout, Desmond léčí Rváčku. Fena tiše supí, apatická, jako už těžce zraněná zvířata bývají.

„Jak to vypadá?“ Přikleknu k nim.

„Žádná sláva. Nevím, co to bylo, ale zasáhlo to plíce, ledviny…“

„Magický útok,“ pohladím fenu po veliké hlavě.

„Vypadá to tak.“

„To byla poslední výstraha. Mělo mě to napadnout už po tom přepadení. Chtěli mé věci jako volty, Desi. Balíme.“

Desmondovy tmavé oči se na mě dívají, pokryté stínem beznaděje.

„Já…“

„Nehloupni. Tohle nemůžeme vyhrát. Co Jasmína?“ napadne mě pak. „A Amelie?“

„Myslíš, že i je…?“

„Nevím. Nevím, ale měly by si taky začít pakovat. A zčerstva. Hon začíná, Desi.“

Z hlubiny spánku se vynořím jako z kalné louže a můj první pohled patří Rváčce. Dýchá. Když se dotknu jejího čenichu, pálí horečkou a já si přitáhnu její hlavu na klín. Panika mě opustila a síla z mé ruky se teď už lije jistě. Mázdra z feniných očí mizí.

„Moir?“ Desmond sebou trhne a pak se na lůžku posadí.

„Tady jsem.“

„Jak jí je?“

„Snad líp.“

„Musím za Amelií.“

Zvednu hlavu. „Jen běž. Proberu knihy.“

Knihy, které tady budu muset stejně nechat, pomyslím si a pod žebry se zahryzne pocit křivdy. Poplácám fenu a jdu se oblékat.

Zrovna se pokouším nalít si lok řebříčkového odvaru do staženého hrdla, když vzduch zadrnčí zvukem tětivy a přímo před stolem se otevře portál. Prsty mi zacukají a Desmond shrábne z příborníku nůž.

„Balíte?“ Rabe se chladně rozhlédne po místnosti. Nadechnu se a záblesk mu sjede po rameni, prořízne kazajku až na kůži.

„Náno bláznivá.“ Čaroděj mezi nás vlije kovem řinčící clonu a s rozmyslem si odplivne do krbu.

„Hysterko.“

„Chtěls mi zabít fenu, parchante.“

„Cože?“ Rabe se na mě dívá s překvapením, které nejspíš svědčí jen o dlouhé praxi v přetvářce.

„Fenu?“ zavrtí hlavou. „Děvče, neměl bych větší nesnáz způsobit ti bolest a toho tvého,“ pohlédne opovržlivě na Desmonda, „bych zabil s nejledovější lhostejností, ale nezranil bych ti zvíře. Hledej viníka dál, pokud máš na to čas. Ostatně, kdybys mě poslechla, čuba by byla zdravá. Otálíš zbytečně.“

Desmond přehodí v dlani nůž.

„A ty se drž zpátky, synku. Šetřím jen ženské.“

Na chodbě se ozvou šouravé kroky, Rváčka se na chvějících nohou vpotácí do jídelny a s dojemnou snahou dodržet každodenní rituál těžce zvedá hlavu na stůl.

Rabe se k ní skloní.

„Nedotýkej se jí.“

„Kuš. Chceš si ji vzít s sebou? Tak mlč. Takhle při koních běžet nedokáže.“

Obratné ruce prohmatávají bok, Rabe hlubokým konejšivým hlasem šeptá něco zvířeti a pak se znechuceně podívá na svou dlaň. Leží na ní zašlemovaný kovový osmistěn.

„Dej mi to,“ syknu velitelsky.

„Nesmysl. K ničemu by ti to nebylo a navíc, já to našel. Málem ji, chudáka, nechala běhat s tímhle dárkem.“

Zamrazí mě. „Je to, je to… zářič?“ Fascinovaně hledím na ten kousek kovu a myslím na všechny magicky preparované tretky, které se upevňují na kůži odsouzených. Nelze před nimi utéct, nelze utéct s nimi.

„Tak je?“

Rabe si mě změří a pak krátce kývne. „Je. Někdo se zatraceně stará, abyste se mu neztratili. Někdo, kdo ví, jak na feně lpíš. Prohlédněte své koně, he? A neztrácejte čas. Zítra v poledne vás tu nechci vidět. Když to nepůjde po dobrém, přijdu stěhovat a ne sám, jasné? Do té doby,“ nadechne se, „do té doby se pokusím zabránit podobným, eh, věcem, jako byla tahle.“

Propletu prsty a přitisknu pěsti k ústům.

„Měla bys někdy plakat, Moire,“ zakašle čaroděj zlomyslně.

„Neříkej, že by to na tebe udělalo dojem,“ odseknu.

„Ne, ale byla by to změna. Spuštěné rusé vlasy, slzy… No, skoro ti ji závidím, Desmonde.“

Desmond stiskne zuby a já se ušklíbnu. „Čarodějnice nepláčou, starče.“

Rabe pohodí rameny. „Možná je to chyba.“ Švihne rukou, vzduch se zachvěje a šlachovitý muž se takřka protáhne do nicoty.

„Nezapomeňte na stanové dílce, děti. Jaro bude deštivé.“

Seberu ze stolu skleněnou misku na máslo a s rozmyslem ji hodím proti stěně.

„Do řiti, kurva fix.“

* * *

Desmond odešel za Jasmínou a já připnu Rváčku na řemen. Je třeba vyřídit ještě tolik věcí a zbývá málo času. V laboratoři vytáhnu ze skrýše za hromadou starého skla truhličku. Peníze v ní mi neříkají paní, ale teď není čas zdržovat se podružnostmi. Gorjan je beztak někde ukradl a ten, kdo měl dodat zboží, už takřka rok mešká. Možná nepřijede vůbec, pomyslím si. Doba je divoká, kdo by dnes myslel na halucinogenní afrodisiaka…

Nejprve sejdu do kuchyně k Hanne a na stůl vysázím její výplatu na tři měsíce dopředu.

„Odjíždíme.“ Hospodyně lomí rukama, ale já ji zarazím. „Dáš pozor na dům a taky na sebe. Kdyby se něco dělo, jeď k příbuzným. A kdyby,“ nechce mi to přes rty, „vypukla nějaká nákaza…“ Ženská se modlí k jakýmsi bohům a já ji popadnu za kypré předloktí. „Kdyby začala nákaza, zmiz na venkov. Okamžitě, rozuměla jsi?“

Kývá a oči má plné slzí. Z tebe by měl Rabe radost, pomyslím si a zatahám Rváčku za ucho. Na důkaz, že je jí už lépe, má mordu plnou rozličného smetí.

„Pojď.“

Obejdu hospody, pekárnu, rovnám účty a loučím se… loučím se s Donbergem, jak jsem ho znala. V nose mě náhle zaškrábe pach spáleniny. Točím se po směru a pak strnu. Tam, kde obvykle vykukovala vížka Vierova domu, věžička, ve které jsme strávili pár let po studiích, se valí kouř.

„Vivi.“ Rozběhnu se, fena mě vleče kluzkou břečkou ulice a přes závoj, který mi přece jen vstoupil do očí, vidím spáleniště.

„Jsem naživu, lišti.“ Viero ve špinavém plášti komanduje nádeníky odklízející suť, hlas rázný jako vždycky, ale uvnitř… Stisknu mu ruku a do mé mysli vstoupí tichý pláč i poděšený údiv chlapce, ponechaného za trest ve tmě.

Obejmu ho.

„Pokusili se zabít Rváčku,“ šeptám mu do ucha. „Rabe v ní našel zářič.“

„Rabe? Byl u vás?“

„Ano, dopoledne. Dal nám čas do zítřka.“

„Mně nedal ani to.“

Vrtím hlavou. „Tady to nebyl Rabe. Nejspíš ne. Kam půjdeš?“

„Zřícenina po tetičce… je za hranicemi. Bratrstvo už tam není jisté v kramflecích. Jsou tam layelší a ta parta z Chladného větru.“

„Desmond šel varovat Jasmínu.“

„To je rozumné. Po tomhle…“ ukáže na spálený dům.

„Naše věž shořela,“ zavrčím.

„Moir, ty jsi sentimentální.“

„Naše věž shořela, ublížili Rváčce a zatraceně to odserou,“ začínám se dostávat do formy.

Viero se na mě mlčky dívá.

„Jsi blázen, lišti. Ale někdo z nás holt blázen být musí.“

* * *

Do pevného vysokého kufříku skládám elixíry. Halucinogeny, afrodisiaka, to, co se dobře prodává, i to, bez čeho se neobejdeme. Červená tinktura podporující mantické schopnosti, hořký prach, drcené démanty, popel z baziliška, oměj, rulík, muchomůrky… durman. Všechen ten krám by otrávil půlku města. Flakóny cinkají, zaháním chuť protáhnout si nos trochou bílého koření, vdechnout ho a zapomenout. Místo toho se rozhlédnu kolem sebe. Světlo, polarizované barevnými skly zasazenými v ocelových rámcích, jiskří na fiolách, Desmondem pečlivě zbavovaných prachu. Hodiny strávené s prachovkou, Desovo pohodlné křeslo, tisíce malých každodenních úkonů. Pravidelný život. Zatáhla jsem ho do toho, uvědomím si. Sám by tu cestu nezvolil, snad by zatrpkle lamentoval v podvečer při sklence vínovice, snad by podepsal nějakou petici a pak zapomněl v náručí pečlivě učesané dívky, kterou rodiče poslali na magická studia v naději, že najde lepší partii, než by jí kynula v malém městě.

Podepřu ruce o bok a v duchu přeříkám, kam ještě musím jít. Magdalena, Berthold, určitě Berthold, karta, kterou ještě můžu hrát. Kam půjde Jasmína, napadne mě? Jasmína, pro kterou tolik znamenají babské sedánky u sladkého bílého vína, ona, která se živí tím, že prodává mastičky na pleť a nádavkem k nim rady paničkám? Nad střechou jako by se proháněla bouře. Unaveně zvednu hlavu. Bojují tu kouzla s kouzly? Možná. Před mýma očima se zamihotá plamen svíčky a pak ohnivé jazyky oblijí celý dům.

„…zloba, zmar a nenávist, v plameni shoří jako list,“ přistihnu se, že zaklínadlo vyslovuji nahlas. Do nosu mi vstoupí pach ozonu a hřmění ustane.

„O co vám jde, do řiti?“ zanadávám a prachovnice o sebe zazvoní.

„Moir…“ ozve se zdola. „Moir,“ volá Desmond a já vím, že mě čeká ještě jeden důležitý rozhovor.

„Radíš mi, abych tě opustil a odjel s Jasmínou?“ Desovy tmavé oči nejsou jen rozezlené, jsou i zraněné. „Blázníš? Nebo mě chceš schválně urazit? Co jsem udělal špatně?“

„Nic. Neudělal jsi nic špatně, já jen… prostě, Amelie je tvá dcera a časy jsou…“

„Zlé, ano, to vím. Časy jsou zlé, takže tě mám nechat odejít samotnou a odjet s Jasmin a Ami do Wasaheimu, co? Schovat se za hranicemi a počkat, až tě Rabe a jeho kumpáni chytí, oslepí, umučí… Tos měla na mysli?“

„Desi, oni jdou po mně, ne po tobě.“

„O důvod víc, proč s tebou zůstat, ne?“

„Přijdeš kvůli mně o domov.“

„O domov přijdu stejně. Moir,“ Des teď mluví vemlouvavě, jako s nemocným, „přestaň přebírat zodpovědnost za ostatní. Přestaň se ke všem chovat jako k malým dětem. Pamatuješ na grabsteinskou záplavu?“

Jen mlčky kývnu. Jak bych mohla zapomenout na den, kdy jsem se utopila, kdy kalná voda povodně naplnila mé plíce, kdy jsem se stala, opravdu stala rozvodněnou Rainou a přijala její hněv za svůj?

„Samozřejmě, pamatuješ. Já taky. Ta chvíle, kdy jsi zmizela pod vodou, byla nejhorší v mém životě. Nejhorší selhání, největší hanba, a ty mi teď jakoby nic nabídneš, abych si zachránil zadek a tebe nechal ,honu na lišku‘. Opravdu to myslíš vážně?“

Sama nevím, jak to myslím, chlapče, povzdychnu si v duchu. Všechno se zamotalo. Pak se rozhodnu.

„Vybral sis sám, sokolíku, takže jdi balit knížky. A s rozumem. Dva nákladní koně toho moc neunesou.“

* * *

Hanne pláče, Rváčka se přičinlivě motá pod nohama v předtuše dobrodružství a my taháme vaky, koše, měšce.

„Moir,“ popadne mě za rameno Desmond, oblečený v jezdeckém, „jak zaplatíme Hanne?“

„Zaplatila jsem jí.“

Podívá se na mě podezíravě. „Nemělas peníze.“

„Ale ano,“ řeknu unaveně. „Měla. Měla jsem tu patnáct tisíc zlatých od Gorjana. Na sladký prach, však víš.“

„Lišti, říkalas, že už s ním neděláš. Je to kuplíř.“

„Vím, že je to kuplíř. Jinak by nepotřeboval tolik ,abystálů‘.“

„Unáší ženské.“

„Pomluvy. Když vezme na vůz holku, co utíká z domova, není to únos, i když se tak její rodina ráda tváří. Gorjan na sebe větší riziko nevezme, nevyplatí se mu to. Mimochodem, co to má společného s tím, že jsem mu stopila patnáct tisíc babek?“

„Ále nic,“ nehodlá se Desmond dál hádat. „Jen když to praskne, obviní tě Bratrstvo z krádeže.“

„Z něčeho mě obviní tak jako tak,“ odseknu lehkovážně. „Není to jedno? Nebo máš někde ulitý prachy, lepší nápad, jiné řešení?“

„Co když si pro ty peníze Gorjan přijde?“

Usměju se. „On v tom umí chodit, Desi. Pochopí.“ A když se na mě přítel ještě pořád dívá nechápavě, dodám: „Začíná válka, kotě, a ve válce jsou jiná pravidla.“

„Válka. Máš pravdu. Pořád jsem nevěděl, co cítím, teď to vím.Válka. Doufejme, že se bude týkat jen Bratrstva.“

Desmond popadne vak a nese ho ke stáji. Zarazím se. Předtucha mnoha smrtí, mnoha přervaných osudů mi na chvíli sváže nohy svým mrazivým objetím. Zhluboka se nadechnu, abych ji zahnala, ale pocit přicházejícího zmaru visí před mýma očima jako dým nad bojištěm.

Rváčka mi olizuje ruku a já stále zírám do zdi, jako bych spatřila vlastní sudbu.

„Přišels nám zamávat na cestu?“ Rabeho náhlé příchody už mě ani neděsí. „Ještě není poledne.“

„Vím, že není. Popravdě, přišel jsem prohlédnout fenu. Čeká vás dlouhá cesta,“ zašklebí se.

„Možná delší, než si myslíš, Mistře. Rváčce už je hej.“

„Zato ty jsi bílá. Jde ti to k vlasům, ale…“

„Nevyspala jsem se. Příliš ochranných kouzel, Rváčka pod peřinou… Znáš to.“

„Neznám,“ zavrtí hlavou. „Pod mou peřinu už dávno žádná rváčka nezavítala.“

„Tvá chyba, Rabe. Zřejmě máš jiné priority. Přišel ses podívat, jak utíkáme?“ změním téma.

Přisvědčí očima. „Jistě. Zavzpomínat na bujná léta mládí, kdy jsem se žoldáky plenil taková hnízdečka lásky, jako je to vaše.“

„Hnízdečka…“ vydechnu pohrdlivě.

Desmond stojí ve dveřích. „Můžeme jet.“

Rabe pokývá hlavou. „Ubude mi práce, až budete pryč. Vy i Viero.“

„A Jasmína?“ Nedá mi to.

„Jasmína je moudrá žena. Nikomu nepřekáží, ale čím míň vás tu zbyde, tím větší bude klid.“

„Klid k čemu?“ zeptá se Desmond a já vidím, jak mu za noc vystoupily vrásky.

„Možná k boji, synku.“

Zimomřivě si obejmu ramena. „Válka,“ vyslovím znova a jako by se tím má představa zhmotnila.

„I to se může stát.“ Rabe teď vypadá starý jako sám čas.

„Zmizte už. Nemám čas tu tvrdnout,“ pobídne nás pak.

„Proč tu vlastně jsi?“ zeptám se zpříma a Rabe mi odpoví stejně přímočaře.

„Chci vás dostat z města živé, děvče, proto. Chci, abyste odsud odtáhli celí.“

Otočím se na patě.

„Onyx je nasedlaná, Desi?“

„Onyx i Vrba a oba nákladní.“

„Vidíš, Rabe, nebudeš čekat dlouho.“

„To bych prosil.“ Čaroděj založí ruce na prsou.

„Tak do sedel.“

* * *

Dolní město působí v počínajícím jaru obzvláště skličujícím dojmem, a bohům budiž žalováno, páchne jako kupka hnoje. Zabahněná děcka, bizarně obalená do šálů a kazajek, které už zjevně přečkaly víc zim než jejich nositelé, šlehají klacky vodu ve stokách a bojují s potkany věčný boj o zajímavé odpadky. „Ve dne naše, v noci vaše“, nepsané pravidlo, které se občas pokouší zlomit nějaký srdnatý hlodavec. Kopyta našich koní rozstřikují nečistotu a spolehlivě upoutávají pozornost drobotiny.

„Paní, dejte na chleba, paní…“

Rváčka štěkne, ne ve zlém, ale hluboký hlas zaduní jako zvon a děti se rozprchnou.

„Na chleba? Na kořalku pro rodiče,“ lamentuje Desmond.

„Nech na hlavě,“ okřiknu ho. „Kdo ví, kdy sami budem žebrat.“

Magdalenina hospoda hučí stesky opilců, kteří už po poledni tiší žízeň. Magda mě zahlédne a rozběhne se ke mně s přetékajícím korbelem v ruce.

„Teto, motýlky…“ tahá mě za plášť její nejmladší. Usměju se. Stejně mě prosila její sestra, která už zdatně pomáhá matce.

Fouknu do kornoutu dlaně, motýli zatřepetají křídly, žlutí, modří…

„Proč je jich tolik černých, teto?“ zeptá se okaté děvče zklamaně.

„Asi je jejich rok.“

„Magdaleno,“ chytnu šenkýřku za rukáv, „přišla jsem se rozloučit. Odjíždím.“

Něco v mém hlase ji varuje, letitá zkušenost s nepříjemnostmi otevře ženě oči dokořán.

„Na dlouho?“ zeptá se tiše.

Dívám se na ni, ztěžklou a unavenou za tu dobu, co ji znám. Ústa by se ráda smála, ale oči vidí příliš mnoho zlého.

„Na dlouho. Přituhuje a já… však víš, že jsem se s některými nikdy nesnesla.“

Němě přisvědčí a pod korunou plavých copů jí běží myšlenky.

„Kdo nám pomůže, když ty tu nebudeš?“

„Rabe,“ doporučím zlomyslně. „Mistr Rabe slíbil, že se toho ujme.“

„Ten černý?“

„Ano, ten. Ty,“ stisknu jí předloktí, „kdyby se něco dělo, seber děti a zmiz. Jsi chytrá ženská, poznáš, když se chystá bouřka.“

„Válka?“ polkne a oči se jí zamlží.

„Snad ne, ale jistotu nemám a mít nebudu. Buď opatrná.“ Ohlédnu se po Desmondovi, který přičinlivě vyrábí motýlky a barevná světla.

„Musím už jít. Psi za mými patami štěkají.“

Usměju se na Magdu, pohladím dítě, hvízdnu na Rváčku a jdu. Magdalena stojí a z korbelu v její ruce odkapává pěna.

„Kdo další?“ Desmond vede koně a snaží se nešlápnout do lejna.

„Berthold. Poslední návštěva a pak…“

„Je na čase, Moir, přestává se mi tu líbit.“

Pokrčím rameny. „Dneska mám pocit, že se mi tu nelíbilo nikdy.“

Berthold nalívá pálenku do sklínek. „Tak přece?“

„Hm,“ brouknu a Desmond se neklidně podívá z okna. „Už je to tak.“

„Ledacos jsem slyšel…“

„Copak?“

„Možná jen drby. Paní Moire, upřímně, nechci se motat mezi čaroděje. Otec…“

„Tvůj otec se motal a zemřel při tom, to jsi chtěl říct? Berte, nechci tě do toho tahat, jen…“

Usměje se. „Já vím. Naslouchej a čenichej. To mi nemusíte říkat. Nemůžu zasáhnout, na to jsem malý pán, ale paběrkovat, to zvládnu. Mí lidé ledacos slyší.“

„Díky,“ plesknu dlaní do desky stolu a vstanu. „Musíme jet. Jen…“ najednou se mi to nechce říkat, „jen kdybys nás musel prodat, tak…“

Berthold se po mně otočí a rty má semknuté. „Není to pěkná práce, kterou dělám, ctihodná Moire, ale přece jen mám čest. Můj otec, no, však víte, co si myslel o ženských. O matce neřekl slovo dobrého, o matce své matky taky ne a o té mojí? Nechtěl bych opakovat všechna ta jména, co jí dal. Ale o vás, o vás vždycky mluvil, jako by vás chtěl strčit do vitríny a pálit před ní kadidlo.“

Nadechnu se, ale Bert mě přeruší. „Nezaručuju, že něco nezazpívám, když na mě kat posvítí červeně, to vám stejně nezaručí nikdo, ale prodat,“ podívá se na mě zpříma, „to by bylo, jako bych prodal tátu. Co vám mám říct, paní Moire, je mi to líto.“

Mávnu rukou, potom si rukavicí otřu nos a natáhnu se po klice.

„Bohové s tebou.“

„Nepotřebujete…“ nerozhodně pohledem ukáže k truhle s důkladnými zámky. „Vím, že na tom teď s penězi nejste zrovna nejlíp.“

„Vyřešila jsem to, ale díky za nabídku. Kdo ví, kdy nebudeme mít na chleba,“ zopakuju větu, kterou jsem už dnes jednou řekla, a Desmond se ošije.

„Koně venku jsou neklidní.“

Rváčka mi čenichem narazí do stehna. „Máš pravdu. Je nejvyšší čas. Hlídej si zadek, Berte, ve městě začíná velká hra.“

Muž s liščíma očima přikývne a otevře nám dveře.

„Bohové s vámi.“

Cinká uzdění a do vlasů mi vane znepokojivě vonící vítr.

„Kdo ví, jestli bohové v tomhle počasí vystrčí nos.“

3. kapitola

Fena štěká. Rváčce jediné je do skoku, potom co jsme projeli donbergskou branou a stočili koně k jihozápadu.

„Chceš se zastavit v Kalleswaldu?“ promluví konečně Desmond a v hlase má slzy, které jako čaroděj a chlap nechce ukázat světu.

„Ne,“ odpovím. „Ne teď. Potřebuju mluvit se Staršími Společenství, mít jistotu, že…“

„Co když nás pošlou do pr… prostě pryč? Minule z nás moc nadšení nebyli, ani z tebe ne, natož ze mě.“

„Pak by už zbýval jen Kalleswald,“ připustím.

„Budem se živit moukou ze žaludů,“ zavrčí Desmond. „Vlastně, nebydlí už tam někdo?“

„Bydlí,“ kývnu. „Laeg.“

„Tak Laeg. Někdo v plandavé říze s vousy až na zem?“

„Když jsem ho viděla naposled, tak vousy až na zem neměl.“

„Ty se s ním nějak znáš?“ Desmond se tváří podezíravě.

„Znám. Znám ho déle než tebe. I Vivi…“

„Aha, tvůj a Viviho kamarád. Bisexuál na drogách?“

Představím si Laega a začnu se smát. Desmond si uraženě srovná manžety rukavic a pak popožene koně.

„Moir, takhle se do tmy pod střechu nedostanem.“

No, nedostali jsme se. Cesta má vždycky kouzlo nepředvídatelného, zvlášť cestujete-li se zvířaty nebo s dětmi.

„To je normální, že utekla za srnou. Rváčka je dravec, má lovecký pud.“

„Normální? Jak pro koho. Uvědomuješ si, že jsme ji honili skoro do soumraku? Co teď míníš dělat?“

„Tábořit.“ Při pohledu na vzteklého Desmonda těžko přemáhám smích. „Prostě tábořit.“

„Lišti, v noci může být mráz.“

„Já vím. Však si poradíme. Odsedlávej.“

Koně jsou bezpečně upoutaní, Rváčka na řetězu a kožešinou podšité houně pod zadkem.

„Lišti, víš, kolik mi je?“ Desmond přejede rukou po strništi tmavých vousů a vzdychne.

„Vím, táhne ti na stovku. Jsi mládě, Desi,“ ušklíbnu se a klackem přikulím polínko do ohně. „Kluk.“

„Jo, kluk. Je mi skoro sto, třicet let jsem se plácal na Institutu, neumím nic jiného než čarovat a teď se tu s tebou objímám v pangejtu a nemám nic než dva koně. Neříká se tomuhle selhání?“

Chce se mi zařvat, ale místo toho Desmonda obejmu. Větve stromů skřípou, jako by si před pučením protahovaly kosti, a na pláštích se nám v drobných studených krůpějích sráží mlha.

„Desi, my nekončíme,“ šeptám mu do ucha a cítím, že se k obvyklé vůni tabáku a kolínské přimísil pach koňského potu. „Nekončíme, jen prostě musíme začít dělat věci jinak.“

„Snažím se dělat věci jinak,“ huhlá a studenýma rukama se mi dobývá do poklopce. „Jak se tohle rozepíná, prosím tě?“

* * *

Klátíme se v sedlech, ostrý vítr proniká pod plášť a oči se klíží… Už mě netěší cesta, najednou toužím být v cruachanské doubravě, dorazit do cíle a mít jistotu… Odpočívat, spát, jenže chvíle, kdy budu moci jen malátnět u hořícího krbu, je ještě daleko.

„Viero?“ Možná že jsem jméno vyslovila nahlas, protože se ke mně Desmond otočí.

„Vivi?“

„Moir…“ Viero kdesi v dálce je unavený, smrtelně unavený.

„Jak ti je?“

„Jde to.“

„Byl za tebou Rabe?“

„Nikdo, nikdo za mnou nebyl, ale tak nějak jsem cítil, že mi hoří koudel. Moc očí v zádech, holčičko. Víc než obvykle.“

„Vzals… něco?“ Pomyslím na Vierovu krásnou knihovnu, na jeho sbírku porcelánu, na vyřezávanou postel, ve které jsme…

„Lišti,“ teď se usmívá, „jsi zkažená. No, moc jsem toho vzít nemohl, jen co se vejde do bryčky. A vy jste v pořádku?“

„V rámci možností. Hlavně jsme pořád na cestě. Vivi, všímáš si něčeho, eh, zvláštního?“

Zamyslí se. „Ne. Zatím ne, a vy? Moir, ty pořád myslíš na nakažené raabské deky, co?“

Potřesu hlavou a přimhouřím oči, jak se snažím představit si jeho tvář. „Samozřejmě. To, co se stalo, musí mít důvod. Jiný mě nenapadá.“

„Ani mě.“ Naše smutky se protnou kdesi v prostoru.

„Kdyby se to vrátilo, dokážeme to tentokrát zvládnout?“ zeptám se, nejspíš zbytečně.

Viero mlčí. Popoženu koně a nadechnu se vlhkého vzduchu. „Pokusím se do toho zainteresovat druidy, Vivi. Mám strach.“

„Dávej na sebe pozor, lišti.“ Viero se ke svým obavám ani nemusí přiznávat, cítím je stejně zřetelně jako chlad na své tváři.

„Budu. Taky se opatruj.“

„Co říkal?“ Des zasmušile zírá do koňské hřívy.

„Zatím je klid. Zatím.“

„Zájezdní hostinec, Moir,“ ukáže před sebe bradou, „to potřebujem.“

„Potřebujem,“ přisvědčím. Zájezdní hostinec, postel a medovinu, hodně medoviny.

Hospoda je víc než lidová… Drůbež, naražená na rožních, sice slibuje docela slušnou možnost nasycení, ale rozkřičená banda vojáků mi na náladě nepřidá. Za očima mě píchá z únavy, nevyspání a ochranných kouzel, která pro jistotu stále stloukám.

Horká medovina hřeje, jenže hluk netlumí.

Vstanu a Desmond ke mně zvedne oči. „Jdu čůrat,“ zašeptám mu do ucha a on na mě vyplázne jazyk. Postel, napadne mě… nedržíme přece smutek za padlé. Propletu se hospodou a na zahradě se snažím do ničeho nešlápnout. Jako obvykle zaženu pocit slabé závisti chlapům, zašněruju poklopec a zamířím zpátky k osvětlenému obdélníku dveří.

„Napij se s náma, holka.“ Čísi ruka směřuje k mému zadku, ale čarodějky bývají rychlé, zvlášť popuzené čarodějky na válečné stezce.

„Nech si své ruce pro sebe, synáčku,“ stisknu mu zápěstí a ruka zmrtví. Vztek ve mně klíčí jako jedovaté bejlí. „Sama si vybírám, s kým se napiju.“

„Nějaká fajnová.“ Kolega postiženého si zjevně nevšiml, že jeho druh vyděšeně svírá ochrnutou paži, a hrne se ke mně.

Desmond na mě gestikuluje, ale voják si to vyloží jinak.

„Však se tě ten tvůj panáček dočká, my si chcem taky máknout.“

Mákne si. Uhodím ho na kořen nosu, ošklivě to chrupne, krev se valí a voják nadává.

„Kurvo jedna.“

Polknu pak ještě jednou a vím, že už to nepomůže. Ve vlasech cítím dotek větru, dlaně mi mravenčí, jak ožívají Síly, veškeré sebeovládání posledních dnů mě příliš vyčerpalo a já vím, že nedokážu odolat pokušení. Stavení se zachvěje.

„Já tý děvce ukážu, já jí rozsekám pr…“

„Kušuj, idiote.“ Desmond se ke mně dostal překvapivě rychle. „Kušuj, jestli nechceš, aby spadla střecha.“

Zle se usměju a pohnu prsty, dubová deska stropu praskne jako led na jaře, vzdušný vír se točí uprostřed jizby, v ruce kuchaře zadrnčí nůž.

„Moir,“ Desmond se mě sice nedotýká, ale cítím jeho ruku na svém lokti, „jsou jen ožralí, nic víc. Když teď začneš, pobiješ tady polovinu lidí. Lišti, vím, že toho máš dost, ale neblázni.“

„Neblázním,“ vypravím ze staženého hrdla, „kurva, jsem unavená k smrti. Ticho,“ zaječím, když kdosi u rohového stolu otevře pusu. „Ticho tady bude.“ Celá se třesu nahromaděnou probuzenou Silou a podlaha pod mýma nohama tančí.

„Omluv se ctihodné.“ Teď už Des nestojí u mě, ale drží pod krkem vojáka… „Omluv se, jestli chceš, aby ti hlava zůstala na krku.“

Chlap civí. Všichni civí.

„Kurva, co je to za babu?“

„Čarodějnice, ty hovado.“ Desmond rozezleně syčí, vlasy mu povlávají ve větru, prýštícím z mých prstů.

„Tak to, kurva, jo. My nevěděli…“

Zavrtím hlavou a konečně můžu promluvit. „Příště neplácej po zadku Zubatou. Desi,“ těžce se opřu o přítelovo předloktí, „pojď do postele. Hned.“

Rozhlédne se po místnosti, z lavice shrábne pláště a otočí se k hostinskému: „Pokoj pro dámu.“

Pobledlý muž ukáže ke schodům. „Je tam jen jeden,“ zakoktá a já se vydám naznačeným směrem.

Postel zapraská, když na ni padnu, ztuhlá vztekem, kterému nebylo dáno vytrysknout. Desmond se schoulí vedle mne, a když mě obejme, cítím, že mám tvář mokrou pláčem. Temnota na nás spočívá s tíhou přikrývky nemocného.

* * *

Rváčka štěká. Jaro se smilovalo nad těmi, kdož ho toužebně vyhlížejí, vybouchlo svým obvyklým přívalem zrození a mladé listí dubů se leskne ve slunci. Konečně Cruachan. Pobídnu Onyx, zamlaskám na fenu a mrknu na Desmonda.

„Jsme skoro tu.“

Sklesle se na mě podívá, tvář zarostlou a zaprášený plášť. „Já vím. A oni taky, Moir… Cítím v kostech, že nás vyrazí.“

„Co by nás vyráželi?“

Pokrčí rameny. „Aspoň tu čubu si zavolej. Jestli tam někoho povalí, kreditu nám to nepřidá. A utři si tu šmouhu…“

Srovná Vrbu s mou vrankou a nasliněným prstem se pokouší odstranit z mé tváře špínu.

„Vypadáš jako dítě, Moir,“ šeptne mi do ucha a já vím, že se ho právě dotklo jaro.

Ušklíbnu se. „Chlípníku.“

„Nechceš se na chvíli zastavit?“

„Desmonde, mohu ti velmi zevrubně popsat, co si myslí druidi o obcování čarodějů v posvátných doubravách. Mám s tím velké zkušenosti, jak víš.“

„Uf, tady už je to taky posvátné?“

Obrátím oči v sloup.

„Co je zas špatně?“ všimne si Desmond mé grimasy. „Snažil jsem se tě jen trochu rozveselit.“

„Jsem veselá až dost,“ odvrknu a ukážu před sebe. „Ostatně, přišli nás přivítat.“

Mezi stromy se ukáže několik postav, které k nám směřují.

„Moir, koukni na ty vousy. To ne…“

Desmond vyhlíží, jako by se modlil, neohlížím se na něj a popoženu koně.

„Laegu,“ poznám jednoho z příchozích. „Laegu,“ nakloním se ze sedla dolů a obejmu muže, který ke mně vztahuje ruce, „co nejsi doma v Kalleswaldu?“

Desmond se škaredí a nad našimi hlavami padá sluneční světlo na listy dubů.

* * *

„Ty tady máš chlapa,“ obviní mě. Koně jsou odsedlaní, vaky složené u srubu, Rváčka se povaluje na podlaze a mě čeká rozhovor se Staršími.

„Laega? Nehloupni, znám ho už léta.“

„To mě má uklidnit? Lepí se na tebe.“

Založím ruce na prsou a výhružně se na Desmonda zamračím. „Žárlíš?“

„Jo. Naposled jsi ho viděla v létě, říkal to.“

„Jistě, žije v Kalleswaldu.“

„Skvěle, takže každá návštěva Kalleswaldu – dovádění s druidem. Moir, navíc je starej.“

Desmond se chystá upadnout do pohoršeného mlčení moralisty, ale k jeho škodě znám jeho pestrou milostnou kariéru, včetně perliček v podobě pokusu o znásilnění a přeraženého nosu prostitutky z doby, kdy nad rozumnou míru holdoval jistým preparátům.

„On tu byl dřív,“ řeknu, protože mě vztek lechtá na patře, a Desmond se chytne za hlavu.

„Proč jsi mě sem tahala, když tu byl dřív? Hm? Dobře, uznávám, že ti teď asi zajistí víc bezpečí, ale…“

Ještě než ho stačím seřvat, vpadne do chaty Grainne. Malá Grainne, která už vlastně není malá. Jak je to dávno, co jsme ji sem provázeli, zamlklé děvče s pevně utaženými copy? Devět let? Už to tak bude.

„Moire,“ pověsí se mi na krk. „Přijela jsi? Věděla jsem, že sem jednou přijdeš. I Laeg to říkal.“

Zkrásněla a vyrostla. Hříva kaštanových vlasů jí teče po zádech, v tváři září pihy a její hruď vyhlíží jako stvořená ke kojení dětí… nebo k potěše milence. Připomene mi svou sestru, královnu, jenže ta už odkvétá. Rychle, jako všechny plemenice.

„Copak Laeg…“ pitvoří se Desmond, ale roztaje, když ho Grainne sevře v objetí.

„Desmonde, ty krásně voníš.“

„Nesmysl, týden jsem se nemyl. Připadám si jako tulák.“

Dívka se usměje. „Možná, ale nevypadáš tak. Přijeli jste na návštěvu?“

„Spíš k jednání,“ zachraptím. „Grainne, potřebujeme tady nějakou dobu zůstat. S kým si mám o tom promluvit?“

Zvážní. „Stalo se něco zlého?“

Přisvědčím. „Vaši Starší už budou vědět. Pamatují si…“

„Promluv si s Brid. Je zdejší, z Cruachanu. Když ona řekne… bude se Staršími snazší řeč. Moire,“ najednou se ke mně přitiskne jako dítě, „vůbec ses nezměnila.“

„Jsem čarodějka, holčičko, neměním se tak rychle.“

Zadívá se mi do tváře. „Máš unavené oči.“

„Celá jsem unavená,“ povzdychnu a pohladím ji po tváři. „Promluvíš s tou Brid?“

Dívka přisvědčí a vyběhne ze srubu.

* * *

Vlhko mi vzlíná zmáčenými nohavicemi a nutí mě kýchnout. Zatracená příroda. Z Desmondovy tváře nemizí ukřivděný výraz a tuším, že ani se Staršími to nebude jednoduché.

„Moire,“ Grainne tiše pootevře dveře, „Brid čeká.“

Vstanu a uvědomím si, jak ztuhlá po cestě jsem. Stárnu, pomyslím si.

„Už jdu.“

Desmond se ke mně otočí. „Co já?“

Vzdychnu. „Desi, jestli to teď nevyjde, vyrazí stejně mne jako tebe. Nekomplikuj mi to.“

Nakrčí nos.

„Vrátím se,“ slíbí mu Grainne a já s pobavením sleduju, jak se ze zamlklého děvčátka stala moudrá žena. Grainne mě vede vyšlapanou cestou k chatě, ověšené suchými jeřabinami.

„Brid je trochu zvláštní,“ zašeptá, „snad se shodnete.“

„Snad,“ pomyslím si a lehce zaklepu na dveře.

„Běž za Desmondem, necítí se tu…“

Děvče vědoucně přikývne. „Žárlí na tebe?“ zeptá se a já za těmi slovy cítím holčičí touhu po velkém zamilovaném příběhu. Pokrčím rameny.

„Snad žárlí. Přišel kvůli mně o domov, není mu lehko.“

Grainne skousne ret a zarazí se.

„To nic,“ usměju se s námahou. „Ať Brid nečeká.“

Otevřenými dveřmi padne do chaty světlo, skromný svit probouzejícího se jarního slunce.

„Zdravím tě, Brid,“ pokynu hlavou a snažím se přivyknout šeru. Žena, sedící u stolu, vstane a já se překvapením zarazím. Je stará, vrásky se táhnou v ostrých brázdách od nosu dolů k bradě, rozrývají čelo, brázdí krk, okolo kterého se vinou popelavé vlasy. Takhle nevypadala žádná z mých Mistryň, ani jediná, a kolik staletí přešlo nad jejich hlavou…

„Nedbám o sebe tak, jak bych měla, uznávám.“ Bridin hlas je hluboký a lahodný, nehodí se k její tváři, spíš k jejím očím barvy medu. Ty jediné jsou opravdu mladé a sálají životem.

„Omlouvám se, ostatně, co na tom sejde.“ Už jsem spolkla překvapení a nenápadně druidskou obřadnici hodnotím. Moudrá je, ale také tvrdý soupeř, když dojde na lámání chleba.

Druidka zvedne hlavu. „Možná sejde, má milá, možná ano. Víš, mnohé z našich Laega chtěly, mnohé… ale jen ty máš tvářičku jako dítě.“

Ošiju se. „Nechtěla jsem mluvit zrovna o tomhle, ale když už na to přišla řeč… Nevěřím, že Laeg dámy o Beltine zklamal, není to řeholník, a mezi námi, není to ani blázen.“

„O Beltine? O to přece nejde, má milá.“

„A o co tedy? O to, že tu moc přítelkyň nemám?“

Brid přihodí do krbu jabloňovou větévku. „Ani přátel, Moire. Bereš si, co chceš, a na ostatní se neohlížíš. Na to si tu nepotrpíme.“

„Mám odejít?“ Vstanu od stolu, ztěžka polknu vztek a nadechnu se, abych zahnala tlak v hrdle. „Moc jsme si nepopovídaly.“

„Odpusť, čarodějko,“ Brid také vstane a položí mi ruku na předloktí, „je lépe si některé věci vyříkat předem. Jen tak mimochodem, jak se snáší Laeg s Desmondem?“

Ušklíbnu se. „Laeg to snáší dobře, Desmond hůř. Není tu doma a ví to.“

Brid si povzdychne. „Čekala jsem to.“

„Neměla jsem na vybranou, Brid,“ řeknu tiše. „Vyštvali nás. Málem mi zabili fenu, Vierovi podpálili dům. Nemohla jsem čekat.“

„Viero je ten druhý? Ten z kalleswaldského háje?“

Přisvědčím. „Ten druhý.“

Brid se otočí k polici. „Dáš si medovinu? Bude se nám lépe mluvit.“

Přijmu od ní kalíšek a znovu se svezu na lavici. Pátrám v tváři druidky, hledám pochopení, lež, možná přetvářku. Hledám pravdu ve svitu očí a Brid si podvědomě sedá do stínu.

„Friedrich si myslí, že když bude mít zem plnou čarodějů, bude důležitější. A nejen on, myslel si to i jeho děd a děd jeho děda a….“

„Institut není zas tak starý.“

„Ne tak starý jako naše duby, ale je v Donbergu dost dlouho, nemyslíš?“

Položím ruce na desku stolu. „Dlouho… a splnil svůj účel. Ostwegen, naše bezvýznamné královstvíčko, získalo určitý lesk. Je pravda, že Bratrstvo má zájmy ještě v Posensku, Wasaheimu, Lutii i v Altmarku, ale tady je v sedle nejpevněji.“

„A tak zem pomalu zabíjí?“

„Viníš mě?“ syknu.

„Tebe ne, Moir. Postavila ses jim a vypráskali tě z domu. Ostatně, kolik ti bylo, když jsi vstoupila do Institutu. Patnáct?“

Propletu prsty a opřu o ně bradu. „Třináct.“

„Ještě dítě. Berou už takhle mladé?“

„Někdy,“ vzpomínky přicházejí, ale dveře jim otvírám nerada, „když někdo postrčí, nebo není zbytí. Má matka zemřela při porodu a já… byla jsem dítě, se kterým jsou starosti.“

„Proč mě to nepřekvapuje?“

„Poslali mě do školy u Hestina chrámu. Špatná volba.“

„Dívčí škola a pak Institut?“

„Tak. Třináctileté děcko v místě, kde jsou šedesátníci pokládaní za mladé. No, jak vidíš, přežila jsem. Nebili mě, nebo tak. Pokud jsem jim šla na nervy, strčili mě do karceru. Na den, na dva… Naučila jsem se žít si po svém, tiše. A pak, pak jsem se seznámila s Vierem. Skoro mě vychoval, je, eh, je jako můj starší bratr.“ Prudce zatoužím, aby tu Vivi byl.

„Myslela jsem, že jste milenci.“

Odkašlu. „To taky.“

Dívá se na mě svýma klidnýma očima. „Moc to nechápu, ale to nevadí. Ty tu nechceš zůstat natrvalo, že?“

„Brid, ovšem že ne. Ale nevyhnali mě pro nic za nic. Když se něco stane…“

„Čekáš epidemii?“

„Možná epidemii. Válku, povodně, kdo ví. Kdyby se něco stalo, chci být někde, kde můžu bojovat, chápeš?“

„Chápu,“ kývne Brid. „Háje nejsou pro tebe. Brzo by ses tu nudila, ale zotavit se tu můžeš. Řeknu, doporučím, aby ti pomohli. Tobě i Desmondovi.“

„Díky,“ nakloním se k ní. „Brid, co se tenkrát stalo s těmi dekami? Jednali jste s Radou? Měla bych to vědět, než…“

Unaveně zvedne dlaně k očím. „Starší ti řeknou, Moire. Každopádně byl klid, až doteď.“

„Až doteď,“ zopakuju po ní. „Nerada nosím špatné zprávy, Brid.“

Hořící jabloňové dřevo voní a medovina se převaluje v hliněných hrncích. Piju.

„Co Grainne?“ napadne mě se zeptat.

Druidka se po mně podívá. „Čekala na tebe trpělivě, Moire. Neměla bys ji zklamat.“

Únava na mě dolehne vahou mokrého pláště. „Budu se snažit. Omlouvám se, musím spát, já…“

„Odpočiň si,“ usměje se Brid. „A o jedno tě prosím… Dva muže už tu máš, nech ostatní na pokoji.“

Zoufale rozhodím rukama. „Jsem stará a unavená.“

Brid zavrtí hlavou. „Já jsem stará. Ty, Moire, ty jsi lovec.“

Vyjdu z chaty a paprsky zapadajícího slunce mi ještě stihnou olíznout bradu.

4. kapitola

Kapky deště dopadají na dřevěnou střechu, šelestí v listech dubů cruachanského háje, stékají po mohutných tělech dubů a vracejí se do vod potoka. Otevřu oči. Desmond vyhlíží ze dveří, zimomřivě zabalený do pláště.

„Kde je Rváčka?“

„Pustil jsem ji ven.“

„Desi, bude honit zvěř.“

„Ať honí, ne? Jsme v lese. Lišti, vstáváš?“

Zívnu. „Už jo. Co ty?“

„Myslel jsem, že bych si šel taky zalovit. Co tady jiného?“

Zamručím. „Jasně, půjč si od…“

„Od Laega ne, lišti. Už tak si toho na můj vkus půjčujeme dost.“

„Desmonde,“ vložím do svého hlasu varovnou notu, „nehřebči mi tady.“

„Jdu lovit,“ urazí se.

„Jo, jdi. Třeba ti to vyčistí hlavu.“

Narazí si kožešinovou čepici a je pryč. Líně se posadím v posteli. Co bude vlastně lovit a čím? Zavrtím hlavou a pak si znovu přitáhnu přikrývku až k bradě.

Než vstanu, je poledne. Mokrá tráva mi hned zmáčí boty, když mířím středem půlkruhu srubů k velkému stavení. Zničehonic se mi ke stehnu přitiskne Rváčka, chlupy mokré a mordu ještě umazanou od krve.

„Pytlačíš, co? No, nejsi v naší rodině jediná,“ poplácám ji po hřbetě. „Co nedáváš pozor na Dese?“

„Na Desmonda dává pozor někdo jiný.“ Grainne na mě mává od chaty, tváře červené chladem.

„Jo?“

Pospíchá ke mně a horlivě kývá. „Přišel si dopoledne půjčit luk a Carlin se nabídla, že půjde s ním.“

Nafouknu tváře. „Skvěle. To potřeboval, cizí babu, co projeví zájem.“

Grainne se na mě dívá pátravě. „Nevadí ti to?“

„Ne. Holčičko, jsme spolu dlouho. Už dávno nemáme oči jen jeden pro druhého.“

To jsme vlastně neměli nikdy, pomyslím si a pohladím Grainne po vlasech.

„Dá se tu sehnat něco k jídlu?“

Grainne mě vede vyšlapanou cestičkou, Rváčka se nám snaží podrazit nohy a v mracích se znovu sbírá déšť.

„Nechceš si zatím promluvit s ostatními, než uvařím?“

Je jaksi provinilá a já si s mírným pobavením uvědomím, že se jí Desmond líbí. Možná dětská láska.

Dveře zaskřípou a já chytím Rváčku za obojek. V prostorné chatě sedí kolem stolu dobrá polovina zdejšího osazenstva. Pohledem přejedu po tvářích, které se ke mně obrátí. Muži, zarostlí vousem, ženy s dlouhým vlasy spletenými do copů, vrásky, měkce ležící na tvářích. Bezděčně se prsty dotknu krku. Jakpak se tu asi vyjímám s načerněnými řasami, ve vestě z barvené kožešiny?

Laeg mi přisune židli a já omluvně ukážu na fenu. „Nemám čubu kam dát. Pytlačí.“

„Přivaž ji k chatě.“ Muž, který na mě promluvil, má zastřený hlas někoho, kdo dlouho křičel v mlze, a vybledlé modré oči.

Zavrtím hlavou. „Odkouše se. Není zvyklá být sama.“

Laeg přitáhne Rváččinu hlavu k sobě. „Nech ji tady, nepřekáží.“

S úlevou se stočím na židli a natáhnu se po jeho hrnku. „Co v tom máš?“

„Jen maliník.“

Polykám odvar chutnající po listí ohřátém sluncem a přes okraj pozoruju své mlčící společníky. Stárnou jinak než my, uvědomuju si, dokonce i Laeg, kterého tak důvěrně znám po mnoho let, bude mít brzo vrásky jako Rabe. Starý čaroděj se mi vetře do vzpomínek a mně se docela nesmyslně zasteskne po zlomyslných hovorech v Půlnoci, lokále páchnoucím kouřem z dýmek, nacpaných konopím, stýská se mi po křiku opilců pod okny, po kočičích hlavách dláždění i po Dolním městě, špinavém a přelidněném. Povzdychnu a Laeg překryje svou dlaní hřbet mé ruky.

„Kde je tvůj přítel?“

„Desmond? Loví s Carlin, nebo loví Carlin,“ zašklebím se a Brid, sedící na druhém konci stolu, zvedne obočí.

„Nechceš jít pozdravit naše bohy?“ Laeg mluví polohlasem, ale v chatě je tak ticho, že slova pod dřevěným krovem zrovna zvoní.

„Proč ne. Když mě tu mají chvíli snášet…“ Vstanu, přísně nakážu Rváčce, aby zůstala na místě, ze stolu vezmu nádobku s medem a ohlédnu se po svém průvodci. Oči přítomných si mě měří přísně a zkoumavě.

„Věříš v nějaké bohy, Moire?“ zeptá se Brid a já se na okamžik zarazím, odložím med na stůl, propletu prsty a zabořím svůj pohled do jejích očí.

„Věřím, Brid. Věřím, ale jménem jim neříkám.“ Omluvně se zazubím a následována Laegem vyjdu ze dveří.

„Čí je to oltář?“

Pohladím velký oblý kámen, který se leskne v dešti.

Laeg sleduje mou ruku. „Don, bohyně Matky. Myslel jsem…“

Položím na kámen misku s medem a ze země seberu naklíčený žalud. Sevřu ho v dlani a pak pomalu skutálím vedle misky.

„Je to takhle správně?“ mrknu na druida.

Ten pokrčí rameny. „To ví bohyně, já ne. Neurazila ses, doufám. Nikdy jsem se neptal, ale…“

Opřu se o oltář. „Ne, neurazila. Nejsem neplodná, jestlis měl na mysli tohle.“

„Tady se říká…“

„Ono se říká věcí. Třeba Desmond má osmnáctiletou dceru, však víš. S čarodějnicí.“

„No, vím. Naše ženské jsou z něj celé pryč.“

Povytáhnu obočí. „Jsi už druhý, kdo mi to říká. Zastřihni si taky kotlety, Laegu, Brid si na tebe stěžovala.“

„Brid?“

„No ano, když jsme spolu mluvily. Říkala, že to o Beltine flákáš.“

Obejme mě kolem ramen a vede dál mezi duby. Směje se. „Neflákám, přísahám.“

„Říkala, že flákáš. Nejsou ti druidky dost dobré?“

„Nejsou jako ty, Moir. Jak jste se snesly s Brid?“ změní náhle téma rozhovoru.

„Nakonec snesly. Meče zazvonily, ale jsme obě už moc okřesané, než abychom se do sebe pustily. Nic by to nepřineslo.“

„Máš tady velkého zastánce, lištičko. Grainne. Pořád o vás mluví, o tobě i o Desmondovi. O tom, cos pro ni udělala.“

Stisknu rty, jak se mi vrátí nevítaná vzpomínka. „Udělala? Udělala jsem jí potrat a ani jsem nepotrestala toho, kdo jí ublížil. Není mi nic dlužná, ta vaše zatoulaná holčička.“

„Dlužná snad ne, ale přesto je ti vděčná. Jak žije její sestra s někým, kdo…“

„Kdo zneužil malou holku z přízně? Královna žije s Friedrichem tak, jak jiné s trůnem pod zadkem. Nevídají se. Snad občas, když Friedricha napadne, že by mohl zkusit zplodit syna, ale často to není.“

„Ostwegen nečekají dobré časy, jestli král nebude mít syna.“

„Nesmysl, vdá některou z těch holek za souseda. Prašť jako uhoď, Friedrich taky není dobrý král.“

Déšť ustal, ale mraky leží nízko a háj je temný.

„Kam jdeme?“

„Ještě je tu jeden oltář, Cauldronův. Je moudré zajistit si pomoc ze všech stran, nemyslíš?“

„Snad.“

Mlčky se vyhýbám kalužím, abych nemusela odpovídat na Laegovo sýčkování.

„Moir, tys mu to neřekla?“ Laeg mluví tiše, ale v tónu hlasu je naléhavost.

„Komu, Cauldronovi?“

„Moir, Desmondovi přece. Neřeklas mu, že celá ta léta, co s ním žiješ, že…“

„Ne, že celá ta léta spolu máme poměr, to jsem mu neřekla. Měla jsem? Teď není vhodná doba.“

„Já vím. Připadám si, připadám si jako zloděj, Moir. Nikdy jsem to takhle nemyslel.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nakažení.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.